PAUL VIRILIO
 (*1932) urbanista, filozófus. A sebesség, a (hadi)technika és a médiumok teoretikusa. Az Ecole spéciale de l'architecture igazgatója. Könyvei valamennyi világnyelven olvashatók. Párizsban él.
 Magyarul megjelent könyvei:
Az eltûnés esztétikája, Bp., 1992.
(Sylvére Lotringer-rel): Tiszta háború. Bp., 1993.
Esszéi és tanulmányai:
Egy nap eljön a nap vagy nem jön el a nap. Vigilia 1989/10
A jármû. In: Haláljelek (Szerk. Kovács Ákos) Bp. 1989.
Egy katasztrófa-folyóirat tervezete Szellemkép 1990/3
Az Itt és a Most vége. Mûhely 1993/4
Az õsbaleset. In: A késõújkor józansága (Szerk.: Tillmann J. A.) I. k., Bp., 1994.
 Beszélgetései:
Filozófiai figyelõ  1987/3
Vigilia 1989/6
Filmvilág 1990/5; 1992/11; 1996/8
 Paul Virilio
Ön a sebesség, a háború, a médiumok filozófiai problémáiról írott munkái révén ismert világszerte, mégis urbanistának nevezi magát. Mit jelent ez az Ön számára? Egyáltalán minek tekinti tevékenységét? 
– Az „urbánus" városi embert jelent. Nem csupán azt, aki felépíti és megszervezi, hanem azt is, aki kigondolja a várost. A város és a filozófia fogalmai számomra elválaszthatatlanok egymástól. Ha urbanizmusról beszélünk, egyúttal a filozófia és a politikai gondolkodás születésérõl is beszélünk. Úgy vélem, hogy a legtökéletesebb politikai forma a városi forma. Vagyis nem egyszerûen a közlekedés vagy a lakhatóság törvényei alapján szervezõdõ lakosságkoncentráció problémájáról van szó. Tehát ha azt mondom: urbánus vagyok, akkor azért vagyok az, mert a filozófia maga urbanisztikus. A filozófia nem az erdõben született, nem a mocsárban és nem is a tengerben, hanem a tereken, a városokban, Akademosz kertjeiben. Az urbanizmusra tehát elsõsorban mint a filozófia eredetére hivatkozom, vagyis az emberek egy pontban történõ összegyûlésére, amelybõl aztán megszületik a politika, a polisz, és természetesen a technikai gondolkodás. Nincsen város technikai gondolkodás nélkül. A városban jön létre az arzenál, itt születik meg a „szervezett háború" a testetlen zûrzavar helyén.
A mai városra mégsem ezek a problémák jellemzõek.
Napjainkban nem is annyira az urbanizáció, mint a metropolizáció problémája vetõdik fel mint fontos kérdés. Arról van szó, hogy néhány nagyváros fõváros szerepet kezd betölteni, mégpedig a nemzetfogalom határain túlmutató értelemben. Van néhány nagyváros a világon – Szingapúr, Milánó vagy London, New York és így tovább –, amelyek lassacskán metropoliszi hatalomhoz jutnak, vagyis városvilágokká válnak. Már nem is földrajzi értelemben létezõ térként jelennek meg, ahogy egy nemzet, hanem az önálló világgá válás horizontján. A telekommunikációnak, az információáramlás technológiáinak köszönhetõen létre lehet hozni olyan városokat, amelyek egy adott pillanatban az egész világra kiterjedõ befolyással bírnak.
Ha Franciaországot nézem: körülbelül két olyan várost találunk, amely még ki tudja vonni magát Párizs vonzáskörébõl. Ez elképesztõ! Toulouse-ról és Lyonról van szó. De már Lyon is kezd veszíteni vonzerejébõl Párizzsal szemben, a TGV<$Fa TGV (Train Grand Vitesse = Nagy sebességû vonat) átlagosan 260 km/óra sebességgel közlekedik.> és társai hatására. A népességkoncentráció felgyorsulása párhuzamosan halad a közlekedés és az információközvetítés sebességének megnövekedésével. A sebesség ugyanazt jelenti a városfejlõdésben, amit a gazdagság a tõkés felhalmozás esetében.
Mivel jár a sebességnek ez a növekedése? Milyen új jelenségek kísérik ezt a folyamatot?
A sebesség mindig is a gazdagság rejtett oldala volt. Nem érthetjük meg a történelmet anélkül, hogy megértenénk, milyen mértékben határozta meg a lovasság, a hajózás, majd késõbb a vasút és végül napjainkban a repülõk sebességének megnövekedése a tõkét, a gazdaság alakulását. Csakhogy, elõdeinkkel ellentétben, mi már elfelejtettük, hogy nincs gazdagság sebesség nélkül. A gazdagság bizonyos szempontból magában rejti a sebességet. Az utóbbi húsz év során minden munkámban arra törekedtem, hogy a sebességet helyezzem elõtérbe a gazdagsággal szemben, és nem azért mert felsõbbrendûnek tartom, hanem mert ez az, amit leginkább szeretnénk elrejteni. Nem a pénz az, amit elrejtünk, hanem a sebesség, vagyis az a képesség, hogy cselekedjünk, hogy interakcióba kerüljünk a többi emberrel, a legtávolabbi vidékekkel, és így tovább.
Magától értetõdik tehát, hogy a sebesség elsõ forradalma a közlekedési eszközök forradalma, a gõzgép és a vasút feltalálása. Ezek által aztán lehetõség nyílik az ipari városok létrehozására. A 19. században olyan ellentét lép föl a város és a falu között, amelynek hatására a falu fokozatosan elnéptelenedik majd. Persze a huszadik században is megfigyelhetjük a közlekedési eszközök forradalmát, ha a repülõgépeket és a gyorsvonatokat tekintjük, de leginkább az azonnali átvitel forradalma jellemzõ. Vagyis: a 19. század még csak a vonat, az autó és az elsõ repülõgépek relatív sebességét használta fel, mi pedig már az abszolút sebességet, a végsebességet, a fény vagy az elektromágneses hullámok sebességét állítottuk munkába. A város-falu szembenállásból így a huszadik században elõször is központ-periféria szembenállás alakult ki, mára pedig nomádok és letelepedettek közötti szembenállás. De az utóbbiakon nem a hagyományos értelemben vett letelepedettek értendõk, hanem azok, akik mindenhol otthon vannak, akik walkmanjeik, számítógépeik, mobiltelefonjaik segítségével „telekommunikálnak". Másfelõl pedig ott vannak azok, akik sehol sincsenek otthon: a bizonytalan helyzetûek, a munkanélküliek, azok, akik ingáznak egyik jelentéktelen állástól a másikig, vagy akik meghalnak az utcán, nevezzük bár õket akár „traveller"-nek, akár „homeless"-nek.
Mit látunk tehát? 19. század: a közlekedési eszközök forradalma, város-falu szembenállás; 20. század: központ–periféria szembenállás, az elhagyatott külvárosok tragédiája, nemcsak Franciaországban, máshol is; és végül a 21. század: nomádok és letelepedettek szembenállása, de olyan nomádoké, akik közlekednek, akik, hogy úgy mondjam, egyszerre szegények és gazdagok. Az, aki egy gyorsvonaton vagy egy hiperszonikus repülõgépen ül – az letelepedett. Nem nomád. Nem közlekedik, hanem elküldték, feladták, mint egy csomagot. Semmiben sem hasonlítható Marco Polóhoz vagy a nomád törzsekhez, vagy a cigányokhoz és így tovább.
A közlekedési és kommunikációs technológiák sebességének növekedése a társadalmak belsõ rendjét is egyre döntõbb mértékben meghatározza.
Bizonyos szempontból azt mondhatjuk, hogy a rend, a legvégsõ rend: a dromokratikus rend, vagyis a sebesség rendje. Sebességosztályok léteznek, amelyek megfeleltethetõk a gazdagság-osztályoknak. Amikor társadalmi osztályokról beszélünk, valójában a gazdagságra, a felhalmozáson alapuló osztályokra gondolunk. Elfelejtjük azonban, hogy ez a felhalmozás csak a sebességen keresztül érhetõ el. Márpedig a sebesség napjainkra fontosabbá vált, mint a felhalmozás. Még ha léteznek is napjainkban különlegesen befolyásos holdingok, ezek maguk is a tõzsdék közötti automatikus információáramoltatás felgyorsulásának gyümölcsei; ez az, amit virtuális buboréknak vagy a globális piac kereskedelmének nevezünk. Tehát az abszolút sebességre épülõ kapitalizálódás tanúi lehetünk. Mi vagyunk az elsõ olyan társadalom, amely munkába állította az abszolút sebességet. Az idõ falának tövéhez érkeztünk. Elértük a sebesség végsõ határát: az elektromágneses hullámok sebességét. Ezzel nem csupán a Wall Street-i részvényjegyzést megkönnyítõ programok létrehozására nyílik lehetõség, hanem a fejlett és fejlõdõ országok közötti interakcióra, „távmunkára", „távmûveletek" végrehajtására is.
Ám ez a pénzügyi mûveletek esetében azzal a következménnyel jár, hogy egy tõzsdekrach a Föld egész gazdaságának összeomlására vezethet. 
– Azt mondhatjuk, hogy a világpiac kaszinóvá alakult át. Vagyis egy olyan hellyé, ahol nem is annyira az értékekkel, hanem inkább az anyagtalansággal játszanak. A pénz régi fogalma egy értékkel bíró anyag, például a nemesfémek képzetét idézi. Aztán következik a bankjegy, vagyis a három dimenzióról két dimenzióra térünk át. Majd ebbõl a bankjegybõl egy idõ után kialakul a csekk, a Travellers Cheque, stb. Ma pedig, a monetikus rendszerek világában, a pénz nem több mint pillanatnyi elektromágneses impulzus, vagyis nem más, mint sebesség és informatikai mûvelet. Tehát a gazdagság szubsztanciája válik anyagtalanná, és ez a folyamat magának a világnak az anyagtalanná válását, megfoghatatlanná válását tükrözi. A világ és a benne lévõ értékek, és nem csupán a tõzsdei értékek, hanem minden érték megfoghatatlanná válik, anyagtalan lesz. Ez a jelenség tulajdonképpen balesetszerû: egy balesettel van dolgunk. Hadd idézzek fel egy mára jóformán teljesen elfelejtett mondatot. 1954-ben Einstein azt mondja, hogy három bomba létezik: az elsõ most robbant fel – Albert Einstein mondja ezt –, ez az atombomba, a második az információs bomba lesz – nem informatikáról beszél, a szó akkor még nem létezik –, a harmadik pedig a demográfiai bomba. Mi tehát az informatikai bomba robbanásának nemzedéke vagyunk. És azt hiszem, elfogadhatjuk, hogy az azonnali interakciónak minden esetben, beleértve a tõzsdét is, militáns felhangja van, és ugyanazt jelenti a társadalom számára, amit a rádióaktivitás az anyag számára. Vagyis egy bomlási folyamat: olvadás és hasadás tanúi vagyunk. Olyan jelenséggel találjuk magunkat szemben, amely minden tekintetben a rádióaktivitáshoz hasonlítható, amely nem más, mint minden jelentés, minden egység szétrobbanása. Ezt neveztem én „totális balesetnek". Valahányszor feltaláltunk egy technikai újítást, „feltaláltunk" egyben egy újfajta balesetet, egy akcidenst, mely az adott szubsztanciát jellemzi. Tehát a vonatot a vasúti szerencsétlenség, az elektromosságot az áramütés, a hajót és tengerjárókat a hajótörés és így tovább. De ezek „helyi" balesetek, vagyis egy adott helyszínhez köthetõk. Azonban a telekommunikációval, és az ezt jellemzõ azonnalisággal és közvetlenséggel, a totális baleset lehetõségét „találtuk" fel. És ez igen fontos tény, mivel filozófiai téren hoz alapvetõ változást. A „helyi" katasztrófák csakis az anyag jelenlétében mehetnek végbe, maga a baleset pedig esetleges és az anyaghoz való viszonyában jelenik meg. Azért fulladunk vízbe, mert a hajó elsüllyed. A totális balesetben viszont már nem egy anyagnak, nem valamely szubsztanciának vagyunk részei, mint például egy süllyedõ hajóban, hanem magának az akcidensnek, a balesetnek. A baleset mint olyan vált korlátlanná és szükségszerûvé, miközben az anyag viszonylagos és esetleges lett. Ez a jelenség valósággal filozófiai forradalom, amely azzal az elõbb említett idõfallal van összefüggésben, amelynek, mintegy nekiütköztünk.
Személyes vetületben a növekvõ sebességek, sûrûsödõ hatások sokasága feldolgozhatatlan élménytömeggel, az agyi „kapacitás" elégtelenségével, az emlékezet fáradásával jár.
Az emlékezet tartalma a felejtés sebességének függvénye. Ez azt jelenti, hogy információtároló képességünk az információk elsajátításának, illetve elfelejtésének sebességével van összefüggésben. Sajátos ritmus áll fenn az elsajátítás és a felejtés között. Az új technikai eljárások azonban annyira felgyorsították az információáramlást, hogy a memorizálás ideje egyre rövidebb lesz. Ha azt kérdezném most öntõl, hogy mi volt a két nappal ezelõtti tévéhíradó programja, képtelen lenne megmondani. Ha viszont azt kérdezném, hogyan kezdõdik Kubrick Doctor Strangelove-ja vagy mondjuk az Elfújta a szél, azt biztosan meg tudná mondani.
Láthatjuk tehát, hogy az információáramlás felgyorsulásával párhuzamosan, mintegy arra válaszolva, a felejtés folyamata is felgyorsul. Ezt nevezem én a felejtés iparosításának. A múltban az írásnak, az olvasásnak és a beszédmûvészetnek köszönhetõen létezett a kézmûvességnek egy ága, amelyik az emlékezettel foglalkozott: a levéltár. A levéltár az emlékezet kézmûipara. Az azonnali információszolgáltatás és az elõbb említett rendszerek hatására azonban létrejött a felejtés ipari változata. Ez azt jelenti, hogy egyre kevésbé emlékezünk a dolgokra. Az emlékezethez vezetõ út egyre kevésbé járható, így az ember elveszíti múltját. Afféle örök jelenben él. Ez a „világidõ", amely a helyi idõk helyébe lép, jelzi a jelen idõ elõretörését a jövõ és a múlt rovására. Az örök jelenidõbe érkeztünk. És az örök jelenidõ éppen az emlékezet ellentéte.
Vagyis az ember elérte azt a sebességet, amelyik jóval meghaladja saját információfelfogó, tehát döntéshozó képességének sebességét. És ami számomra teljességgel elfogadhatatlan, az az, hogy kizárólag mint fejlõdést értékeljük ezt a jelenséget. Ha ezt a sebességnövekedést egyértelmûen a haladás jelének tekintjük, az csupán azért van így, mert még nem ismertük fel a sebesség politikai jelentõségét, mert a sebességre nincs gazdaságpolitikánk. Márpedig az embert a sebesség fogalmán kívül helyezni annyi, mint ember nélküli történelmet teremteni. Embertelen történelmet, ahogy Lyotard barátom nevezné. Tehát ez aberráció. Nincsen emberen túli haladás. Az ember a világ végpontja. „Homo est closura mirabilium Dei" – mondja Hildegard von Bingen. Az ember Isten végsõ csodája. Nem létezik javított változata, nincsen bionikus ember, nincs ember feletti ember. Vegyük az evolúció fogalmát: maga a kifejezés is az embertõl származik. Az élõlények evolúciójának kivetítése a gépekre nem más mint aberráció. Ez nem technikai fejlõdés, ez visszalépés, a filozófia végzetes visszafejlõdése.
Ennek a fejlõdésnek legfõbb elõmozdítója a hadiipar. Onnan származik a legtöbb technikai újítás és találmány – a televíziótól az Internetig.
A hadiipar számára a sebesség mindig meghatározó tényezõ volt. Soha nem érthetjük meg a múltbéli csaták történetét a lovasság, azaz a sebesség figyelembevétele nélkül. Az egész történelem a ló kérdése köré épül. A hadiipar mindig is felhasználta a közlekedési eszközök, a lövedékek és a hírek sebességét. Például az ókorban a legfejlettebbnek számító fegyverek elõször a védekezést szolgáló fegyverek voltak, tehát a városfalak vagy a katonák pajzsa. Mindvégig a fegyver és a páncélzat párharcáról van szó. És eredetileg a páncélzat az erõsebb, nem a fegyver, mivel csak a kalapácsot és a kardot ismerik, és ezekkel nem jutnak messzire. Sõt, még a nyíllal sem igazán, azt kell hogy mondjam. Kezdetben tehát nyilvánvaló, hogy a védelmi fegyverek csinálják a történelmet; fel is épülnek a városfalak, amelyek képesek ellenállni a lovasságnak, de nem lesznek képesek ellenállni a tüzérségnek. Így amikor feltalálják az elsõ gépet – ne felejtsük el, hogy az elsõ gép az ágyú volt, ez az elsõ robbanómotor –, tehát amikor feltalálják a tüzérséget, a védelmi fegyverek hatékonysága viszonylagossá válik. A városfalakat egyébként le is bontják. Vagyis a védelmi fegyverek uralmát a pusztító fegyverek uralma követi, a tüzérségtõl kezdve egészen az atombombáig. Egészen Hirosimáig.
Erre azután a népek közötti hatalmi viszonyok megtartása érdekében nukleáris töltetet hordozó rakétákat fejlesztettek ki, amelyek egyre jelentõsebb sebességhatárokat értek el: 40 ezer km/órás kilökési sebességet egy föld-föld rakétával, és így tovább. Nem is érthetnénk meg az elrettentés politikáját, vagyis a pusztító fegyverek bukását ennek a minden eddiginél gyorsabb jármûnek a feltalálása nélkül, amely képes a Földet elhagyni, önállósulni. A Hold meghódítása is köztudomásúan a rakétakísérleteknek köszönhetõ. Az elrettentés politikája tehát a fegyverek újfajta rendszerét eredményezte. Elõször is a hiperszonikus jármûveket – 28 ezer km/órás sebesség: ezt már nevezhetjük hiperszonikus jármûnek. Valamint a kommunikációs fegyvereket: a mûholdakat és természetesen az olyan rendszereket, mint az Arpanet, vagyis olyan világméretû telekommunikációs rendszereket, amelyek képesek védelmet biztosítani egy nukleáris háború hatásaival szemben. Hát így született az Internet, eredeti nevén Arpanet. Ez a Pentagon és a fent említett rendszerek függvénye.
Tehát a három fegyver: védelem, pusztítás, kommunikáció. Ma a kommunikációs fegyverek korszakát éljük. Ezt nevezik az amerikaiak infoszférának. Számukra a háború már nem is annyira a geoszférában, vagyis a földgolyó területén, a földrajz kereteiben játszódik, mint inkább az infoszférában, azaz az információ, az azonnali információ, a fénysebességgel terjedõ információ szintjén. És ennek megfelelõen az Egyesült Államokban ma minden, a hadügyek fejlesztésével kapcsolatos munka a szóban forgó információs háború megszervezésére irányul, amely háborút már teljesen új technológiák segítségével lehetne kirobbantani, a cyber-térre, azaz a kibernetikus térre építve, amelyrõl az Internettel kapcsolatban lépten-nyomon hallhatunk.
Ez a virtuális, elektronikus tér egyre inkább elõtérbe kerül, és átalakítja a valóságérzékelést.
Azt mondhatnám, hogy valamiféle másodlagos valóság megteremtésének vagyunk tanúi. Társadalmunk mindeddig az aktuális térben, az aktuális valóság létezõ terében élt, leszámítva persze az álmok és álmodozások virtuális világát. Vagyis az anyagi létezõk világában éltünk. Olyan világban, ahol távolságok, mélységek, kiterjedések és színek vannak. A virtuális valósággal viszont egy párhuzamos valóságot kezdtünk létrehozni. Mintha – és ez már a 21. századra vonatkozik – egy „sztereóvalóság" lépne életbe. A valóság új értelmezést nyer azáltal, hogy megjelenik egy virtuális tér, és mintegy ráépül a valóságos térre. Úgy gondolom, hogy ezzel a jelenséggel magának a valóságnak a kettéhasadásához érkeztünk, és ezzel a ténnyel ezentúl számolni kell.
A cyber-teret bizonyos szempontból talán az utolsó gyarmatbirodalomnak is tekinthetjük. Mert mit is teremtünk az Internettel vagy a cyber-térrel? Egy új terjeszkedési területet. A gazdasági hatalom, a politikai hatalom, a katonai hatalom mind-mind kiterjednek már az egész világra. Az egész világot a levegõbe repíthetjük, amikor csak akarjuk; szétrombolhatjuk, amikor csak akarjuk: az atommal vagy akár egy tõzsdekrach-hal, stb., stb. Terjeszkedési területre viszont szükség van. És mivel nincsenek más világok – hiába hódítottuk meg a Holdat, csak az ûrt találtuk, nincs más lakható bolygó – mi mást tehetnénk, mint hogy kitalálunk egy virtuális gyarmatot. Megteremtjük ezt a virtuális teret, hogy legyen hol tovább játszani a játékot, a nagyhatalmak játékát, amelyben a fõszerepet ezideig a különbözõ birodalmak – a francia, illetve angol gyarmatbirodalmak vagy akár a szovjet birodalom – kapták. Úgy vélem, hogy a huszadik század egyrészt felszabadította a valóságos gyarmatokat, másrészt azonban megteremtette a legutolsó gyarmatbirodalmat, a virtuális gyarmatbirodalmat. Ezt igen jelentõs eseménynek kell tekinteni. És az sem véletlen, hogy a folyamat középpontjában az amerikaiak állnak. Ne felejtsük el, hogy Amerika az egyetlen gyarmat, amit nem szabadítottak fel. Így csakis önnön mását alkothatja újra. Ezzel nem az amerikaiak ellen akarok beszélni, csak megállapítok egy tényt. Minden gyarmatot felszámoltak, hivatalosan is, kivéve egyet: az Amerikai Egyesült Államokat. Ez pedig csakis saját hasonmását tudja létrehozni. És a cyber-térrel létre is hozza az utolsó gyarmatot, a virtuális gyarmatot. Az Internet pedig csupán a bevezetõ termék, az elindulás. Ez csak a kezdet. Mert mit is csináltunk eddig, miután meghódítottuk, mondjuk Afrikát. Csupa szemfényvesztõ holmit, üveggyöngyöket, esernyõket adtunk a néger királyoknak, miközben elvettük tõlük csodálatos primitív mûvészetüket. Amit cserébe adtunk, csupán szemfényvesztés. És azt kérdezem magamtól, hogy vajon ezek a ma felajánlott új elektronikus technológiák nem ugyanilyen szemfényvesztõ eszközök-e, amelyeknek valódi rendeltetésük, hogy segítségükkel elvegyék tõlünk kultúránkat és gyökereinket, ahogy mi is elvettük a harmadik világ népeitõl kultúrájukat és gyökereiket, mielõtt a halál és a betegségek martalékául hagytuk volna õket.
Úgy gondolom, hogy a világot fenyegetõ veszély nem más, mint a gyarmatokat fenyegetõ veszély – a kiapadás, mégpedig nem csak a készletek kiapadása, a levegõ, a víz, a természeti kincsek kimerülése, hanem az emberi lények kimerülése is. És ebben az esetben nem lesznek kivételezettek, vagy csak nagyon kevesen, a világ urai, néhány holding, mint a Murdock-, Maxwell-, Bill Gates-, Time Warner- vagy Berlusconi-félék.
Ugyanakkor a hálózat hívei ettõl a „forradalmi" technológiától a modernitás szinte mindahány vágyának valóra váltását remélik, a korlátlan kapcsolatot, a bárhol való, egyidejû jelenlétet, totális demokráciát stb.
A távjelenlét hihetetlen forradalmat jelent. A szellem, a kísértet megjelenését. Egy távolságban ható lény megjelenését. Ez alapjaiban rengeti meg a filozófiát. A jelenlét kérdése az alany és a tárgy kérdéskörének alapvetõ része. A távjelenlét problémája viszont az átjutásra, a feedbackre, az interakcióra, az adás azonnaliságára helyezi a hangsúlyt az adott cselekvés esetében – azaz nem csak egy kép vagy egy hang, hanem egy cselekvés átvitelérõl, távcselekvésrõl van már szó. Távnézés, távhallgatás, távcselekvés. A Föld méretei a semmivel válnak egyenlõvé az információátadás módszereinek felgyorsulása, valamint a hiperszonikus közlekedési eszközök gyorsasága miatt. 8 ezer km/óra – ezt veszik célba ma az amerikai kutatások. Márpedig azzal, hogy a Föld semmivé válik, maga az ember válik semmivé. Mi más lenne akkor ez, mint egy minden eddiginél hatalmasabb baleset kiváltója, minden katasztrófák katasztrófája; egy totális baleset, amely az anyagi valóság helyébe lép majd.
Földünk túlságosan kicsi és lakhatatlan lesz, éppen mert minden pillanatban körüljárható. Nem csak anyagi mivoltában lesz sérült a Föld a környezetszennyezés miatt, hanem olyan bolygóvá válik, ahonnan maga az ember van kirekesztve. Úgy vélem, hogy olyan baleset születésének vagyunk tanúi, amelyhez hasonlót ember eddig még nem látott; olyan katasztrófának, amely minden filozófia végpontja kell hogy legyen. A környezetvédelem kérdése mögött ott látjuk a filozófia jövõjének a kérdését is. De nem elég csupán a zöldek által képviselt vagy a vizek szennyezõdésével foglalkozó környezetvédelmet tekinteni – ez sokkal súlyosabb probléma: a létezés problémája. A távjelenlét olyan jelenség, amelyhez hasonlót kizárólag a vallásos gondolkodásban találunk: a szellemekben illetve az angyalokban. Ezzel magyarázható az angyal-kép napjainkban – még a materialistáknál is – tapasztalható újbóli felbukkanása. Én nem vagyok materialista – keresztény vagyok. Így kénytelen vagyok azt gondolni, hogy az angyal-kérdéskör megjelenése a materialistáknál a technikai lény tényleges számbavételének megkerülésére szolgál.
Ez a kibernetikus „angyal" azonban materializálódni is képes, sõt a cybersex technológiája révén nemi jegyeket is ölthet.
A legjelentõsebb virtuális jelenség egy eszköz: a virtuális kapu. Egy kalitkát kell elképzelnünk, amelyben megjelenik elõttünk házigazdánk szellemképe; a kalitkába belépve pedig mi jelenünk meg az õ virtuális kapujában, New Yorkban vagy akár Párizsban, a távolságok nem számítanak. Vagyis jelenlétem többé már nem hús-vér lényemet jelenti, hanem elektrofizikai megjelenésemet, hogy ne kelljen a metafizikai jelzõt használnom. Ugyanakkor ez egy teljes értékû jelenlét. Egy adatkosztüm, egy képernyõsisak és egy pár adatkesztyû segítségével láthatom a virtuális kapumban megjelenõ látogatót, hallhatom a hangját, kezet foghatok vele, még érezhetem is a testét. Sõt – és pillanatnyilag ezzel kapcsolatban folyik a legtöbb kutatás – akár még a távszeretkezés is lehetõvé válik. Ez a cyber-szexualitás. Ez nem tréfa, inkább filozófiai dráma. Ez a virtualitás. Semmi köze az álom vagy a freudizmus problémaköréhez, inkább azt mondanám, hogy félelmetesen fizikai természetû. Úgy gondolom, hogy egy technofil aberrációval van dolgunk, amely a perverziók sorában a zoofília mellé zárkózik fel. A szeretkezést mint a valóság legmagasabb fokát tekintem, mivel két test egymásba hatolásáról van szó. Egy lény valós jelenlétének legmagasabb foka egy másik lény számára nem más, mint a szeretkezés. Ebben megegyezhetünk. Mindezt anyagi értelemben gondolom. Az állatvilággal kapcsolatban már ezt megelõzõen ismertünk egy sajátos perverziót: az állatokkal való párosodás lehetõségét, a zoofíliát. Most azonban egy újfajta perverziót találtunk fel, vagyis már nem zoofíliáról, hanem technofíliáról kell beszélnünk: egy géppel szeretkezünk. Egy olyan lénnyel, aki nincs is itt. Egy szellemképpel. Ez a Villier de L'Isle-Adam által jövendölt Éva. A nagy mítosz. Nem is gyönyörrõl van már szó itt, hanem magáról az utódnemzésrõl, vagyis az emberiség jövõjérõl. Ne hagyjuk figyelmen kívül, hogy a gyönyör mögött, amelyet egy lénynek egy másikban való fizikai jelenléte jelent, alapvetõen az emberiség fennmaradásának biztosítása áll. És pont ez az, amit az új, virtuális valóság, a cyberszex, a távszexualitás megkérdõjelez. Ezzel megint egy totális balesethez érkeztünk: a technikai eszköz az emberi faj fennmaradását veszélyezteti. Mindössze annyi kell, hogy a gép teljesítõképessége összehasonlíthatatlanul nagyobb legyen mint egy nõé, illetve egy férfié. Ezen dolgoznak most Japánban, a gésák országában, talán nem véletlen, hogy pont ott.
Milyen szándékok viszik ebbe az irányba a fejlõdést?
Csak a technika hatalomvágya van mögötte. A tudomány maga is végletessé vált. Végletes sportokról szoktunk beszélni. Mit takar ez a kifejezés? Olyan sportokat, ahol az ember az életét teszi kockára az eredmény kedvéért. Mit jelent ez? Azt, hogy napjainkban a tudomány – azért, hogy tökéletes eredményt érjen el – még a tudománynak mint tudásnak az életét is kockára teszi. A tudomány mint õrület áll elõttünk, ez a végletes tudomány. A tudománynak mint tudásnak az öngyilkossága. Azt hiszem, a második világháború során az atombombával, a fajirtással elég közel kerültünk ehhez. Nem foghatjuk fel, amit Mengele tett, nem foghatjuk fel a táborokat anélkül, hogy figyelembe vennénk a tudomány teljes hatalmának a pusztítás szolgálatába való állítását.
A hatalomvágy nem feltétlenül egy konkrét személy alakjában ölt testet – újra kellene olvasnunk Nietzschét. A hatalomvágy benne foglaltatik az emberi alkotásban. Mindennek, amit ember alkotott, hatalma van a továbbfejlõdésre. És éppen a vallások vagy a filozófia nyújtotta bölcsességen múlik, hogy ennek a továbbfejlõdésnek gátat vessenek. Nincs olyan bölcsesség, amely ne lenne egyben fékezõ erõ. Mindenfajta bölcsesség fékezõ erõ. A részecskegyorsítóban nem találjuk a bölcsességet – csak a hatalom õrjöngését. Találunk persze embereket is, például a futuristák, a futurista fasiszták, akik már jóval a világháborúk elõtt megjósolták a technikának mint gyilkos erõnek a hatalmát. De az igazi hatalomvágy az eredményben van, vagyis: az eredmény az eredményért való, ez a hatalom l'art pour l'art mozgalma. És a technika-tudomány világméretûvé, sõt világegyetem-méretûvé fejlesztette ezt, hiszen a Mars felé tartó ûrszondával már új bolygók felkutatását tûztük ki.
Lehetséges-e egyáltalán más irányú fejlõdés? Van-e mód arra, hogy az ember hathatósan ellenálljon – személyes és közösségi szinten?
Nem érthetjük meg a technikát etikai támpont nélkül. Az embert, emberi mivoltának nagyságát kizárólag a rossz felõl megközelítve foghatjuk fel. A rossz elismerésével leszünk képesek felismerni az ember nagyságát, vagyis a jót. És ezzel most nem valamely vallás felfogására hivatkozom. Ugyanígy a technika is kizárólag akkor lehet hasznos, ha küzdünk az általa hordozott rossz ellen. Például a balesetekkel szemben. Minden mûszaki tárgy hordoz magában valamilyen negatív erõt. És minden mûszaki fejlõdés éppen abból a harcból születik, amit ez ellen a negatív erõ ellen folytatunk. Ennek értelmében a jelenlegi helyzet is csak akkor fordulhat jóra a demokrácia, az alapvetõ szabadságjogok vagy az igazságszolgáltatás szempontjából, ha harcolunk az új technikai eljárások negatívumai ellen. Vagyis mûkritikusként kell viselkednünk: egyrészrõl szeretnünk kell a technikát – szó sincs arról, hogy át kellene hárítanunk a technikára azt a felelõsséget, ami minket, embereket terhel. Ehelyett inkább a lehetõ legnagyobb elõvigyázatossággal kell megítélnünk, mert ahogy mondani szokás: aki igazán szeret, az büntetni is tud. Ha szeretek, akkor egyben képes vagyok azt is megmondani, ha valamit nem szeretek. Még ezen a téren is van némi szabadságunk. Ám attól a perctõl kezdve, hogy a technikát mint jótevõnket, mint az emberiség üdvözülésének lehetséges módját kezdjük imádni, attól kezdve bálványimádással, a technika istenítésével van dolgunk, ami egyébként már el is kezdõdött az elektromosság feltalálásával – az elektromosságot mint tündért képzeltük el. Csernobil elõtt. Ma pedig ugyanezt tesszük az Internettel: Hurrá! Ez egyszerûen csodálatos! Éljen az elektromos demokrácia! – Ez õrület.
A 20. században élünk, a nagy katasztrófák századában. A 20. század, Camus kifejezésével élve, könyörtelen és egészében megbocsáthatatlan. Hogy miért? Azért, mert mindent megélt: a legnagyobb katasztrófákat: Auschwitzot, Hirosimát, Csernobilt. Persze a szememre vethetné, hogy nagyon is különbözõ dolgokat veszek egy kalap alá. Igen ám, de a technika szempontjából összetartoznak, mindegyik mögött ott találjuk a technikát. Nem érthetjük meg a világ kipusztítását – mert nem csupán egyetlen néprõl van szó – a technika, a rossz útra tért technika által kínált pusztító erõ megértése nélkül. Elég újraolvasni a nürnbergi pert, és rögtön kitûnik, milyen mértékben állították a technikát a halál és a holocaust szolgálatába. Jelenleg is egy ilyen helyzet elõtt állunk: harcolnunk kell a fejlõdés ellen. Hogy ez ellentmondana minden logikának? Épp ellenkezõleg: ha nem küzdünk a fejlõdés ellen – kollaboránsok vagyunk. Vagyis közremûködünk a technika istenné emelésében, anélkül hogy tanultunk volna a 20. század tragikus eseményeibõl, pedig lett volna mibõl.
Hadd idézzem fel befejezésül Jákob és az angyal jelenetét. Azért térek erre mindig vissza, mert számomra ez egyike a legszebb képeknek. Ismétlem: én keresztény vagyok, s minden keresztény a zsidó–keresztény kultúrán nevelkedik. Vagyis az Ótestamentumon és az Újtestamentumon. A kettõt nem lehet elválasztani, nem is választjuk el egymástól. A Bibliában pedig a legkülönlegesebb mozzanat az egyistenhit feltalálása. Az egyistenhit feltalálása nem más, mint az ember istennel folytatott harcának feltalálása. Nem az ellene, hanem a vele folytatott harcról van szó. Ez egy különleges kép. Ábrahám, Izsák, Jákob – az egyistenhit három feltalálója. Mózesrõl most nem beszélünk, csak errõl a háromról. Közülük az utolsó Jákob: hisz Istenben – ez természetes, hiszen õ is, akárcsak Ábrahám ott van Isten megteremtésének pillanatánál, ha nevezhetjük így, még ha ez egy kölcsönös teremtés is. Mégis, mivel foglalkozik egy teljes éjszakán keresztül? – Istennel harcol. De ennek a harcnak a célja nem a halál, hanem az élet. Saját Istene ellen harcol – de miért? – Azért, hogy ember maradhasson, hogy ne váljon saját Istene rabszolgájává. És Istennek tetszik ez. Azért szereti Jákobot, Ábrahámot és Izsákot, mert emberek, és nem bálványimádók.
Azért különösen érvényes ez a kép, mert ebben a pillanatban mindannyian a technika bálványimádóivá kezdünk válni. Ha majd mi is küzdeni fogunk a technika ellen ugyanúgy, ahogy Jákob tette, attól a naptól bennem is újraéled majd a technikába és a filozófiába vetett hit. Csak azt tudom, hogy ma a legnagyobb szükség arra van, hogy ellenállókká váljunk. Ellenállókká kell válni. Ellenállást kell kifejteni – ahogy egy elektromos ellenállás is lehetõvé teszi ugyan az áram továbbhaladását, de akadályozza is; ellenállás nélkül minden elég, minden romba dõl. Fel kell tehát építeni az ellenállást a technika-tudomány oldaláról fenyegetõ megszállással szemben. A technika-tudomány megszáll minket, elfoglalja az egész világot. És nekünk választanunk kell, hogy kollaboránsok leszünk-e vagy ellenállók. Az ellenállás kidolgozása a jelen helyzetben legalább annyira fontos a világnak, mint amennyire a második világháború alatt fontos volt Európa számára. 
 1996