PIERRE BOURDIEU
 (*1930) francia szociológus, a Collége de France tanára. Párizsban él.
 Fõbb mûvei:
La distinction. 1971.
Le sens pratique. 1980.
Questions de sociologie. 1980.
Ce que parler veut dire. 1982.
Homo academicus. 1984.
Choses dites. 1987.
La noblesse d'état. 1989.
Language and Symbolic Power. 1990.
Les régles de l'art. 1992.
Raison pratiques sur la théorie de l'action. 1994.
Sur la télévision. 1996.
Méditation pascaliennes. 1997.
 Magyarul megjelent könyvei:
A társadalmi egyenlõtlenségek újratermelõdése. Bp., 1978.
A közvélemény nem létezik. Bp., 1986.
 Pierre Bourdieu
 A szociológia régebben olyan módszernek tûnt, mely különösen alkalmas a társadalom megismerésére, racionális irányítására, fejlõdésének elõmozdítására. Mára a szociológiáról és a társadalomról is más kép alakult ki. Mivel magyarázható ez?
Modern világunk ahhoz a repülõgéphez hasonlítható, melyben nem ül pilóta. Az utastér teli van utasokkal, egy csomó emberrel, akik úgy tesznek, mintha irányítanának, elmélyült képpel osztanak, szoroznak, holott mindnyájan ki vagyunk szolgáltatva a tõzsdei árfolyamok szeszélyes mozgásának és annak, hogy minden a háttérbõl irányítódik.
Azt hiszem, nagyon veszélyes az a fejlõdésgondolat, amelyik a gazdaság felvirágzásának függvényeként véli megoldani a politikai problémákat. Lévi-Strauss már évtizedekkel ezelõtt támadta azt az evolucionista elképzelést, amely a társadalom átalakulási folyamatait úgy írja le, mint egy versenyt, amelyben bizonyos társadalmak hendikeppel indulnak, míg mások az élrõl startolnak, és mintha egyiknek a másikát utol kellene érni, vagyis mintha mindenki egyazon, egyirányú pályán futna: élen az Egyesült Államok, és így tovább, ismerjük. Lévi-Strauss kritikájában azt állítja, hogy magának a pályának a léte igazolhatatlan, és tévedés azt hinni, hogy csupán a gazdasági mutatók alapján képet alkothatunk egy adott társadalom belsõ fejlettségérõl. Ezt én egy nagyon veszélyes elképzelésnek látom; olyannak, amelynek az a politikai szerepe, hogy elhitessék velünk – s ezt már, azt hiszem, Nietzsche is kritika tárgyává tette –, hogy az emberiség célja az egyedül üdvözítõ angol példa megvalósítása, és beülni a parlamentbe.
Az értelmezések azonban mégis többnyire a gazdasági folyamatok mindenhatóságára futnak ki.
 Szeretném remélni, hogy az eljövendõ Európa nem az amerikai modell egyszerû átvétele lesz, s hogy nem a Világbank és az IMF mondja majd ki a végsõ szót Európa sorsát illetõen, hanem egy politikailag, sõt gazdaságilag is pluralista berendezkedés alakul majd ki, ahelyett, hogy a „pénzügyi stabilitás" (ennek a Leviatánnak, ennek a rejtõzködõ Istennek a) nevében minden reggel a tõzsdén döntsenek életrõl és halálról, ez irányítsa a politikai döntéshozókat, elfeledve mindazt, amit az egész történelem jelent. Egyre inkább próbálnak elfogadtatni velünk egy olyan modellt, ahol minden emberi tevékenység egyedüli értékmérõje a piaci eladhatóság: ha ez a helyzet nem változik, akkor a színház, a film, sõt az irodalom is egyre piacorientáltabb lesz. Ami a tisztán gazdasági kérdéseket illeti (ha egyáltalán különválasztható a „tiszta" gazdaság a kulturális szférától, mert a csomagolás, a reklám stb. révén egyre inkább kultúrahordozóvá válik maga az áru is), ott sem látunk mást: úgy teszünk, mintha a fejlõdésnek egyetlen útja volna…
Ebben az is közrejátszik, hogy a gazdaság világgazdaság, a világ globalizálódott világ.
Igaz persze, hogy a verseny világméretû, de a globalizációra", a „világfalura" vonatkozó elképzelések homályos mítoszai a gazdaság-központúságnak (a globalizáció szavunk például semmit nem jelent), és azt próbálja elhitetni, mintha a magyar munkás valóban konkurenciát jelenthetne a koreainak. Természetesen nem az. Sajnos, a gazdaság világában ezeknek az ideológiáknak az ereje olyan nagy, hogy hatása alól nem vonhatjuk ki magunkat. Igen, bizonyos szinten a magyar munkás kétségkívül versenytársa a franciának vagy a németnek, sokkal inkább, mint mondjuk egy koreainak vagy egy indonéznek…
 Ám a társadalom ennek ellenére is fejlõdhet, és nemcsak gazdaságilag, hanem szociálisan is. Amikor egyszerre tesszük mérlegre a gazdasági és a társadalmi fejlettséget, akkor már nem az Egyesült Államoké a vezetõ szerep. Hiszen a megteremtett szociális jogok tekintetében kifejezetten csökevényes, és ebbõl a szempontból azoknak az országoknak vannak inkább közös érdekeik, ahol e jogok többé-kevésbé azonos szociális szintre fejlõdtek. Ezeknek az európai országoknak kéne együttmûködniük, úgy szabályozni a közöttük folyó versenyt, hogy ne a gazdasági fejlettséghez kelljen igazodniuk. Ha hagyjuk mûködni az Európában valóban létezõ versenyt, akkor a szociálisan legprivilegizáltabb helyzetben levõ svéd munkavállalót a legkiszolgáltatottabb portugál munkás szociális szintjéhez próbáljuk igazítani. Ezeket a kérdéseket nagyon fontosnak tartom, és ily módon azt is, hogy az államközi tárgyalások mellett az értelmiségiek, szakszervezetek és így tovább közösen vitassák meg e problémákat, tehát ne pusztán gazdasági kérdésnek tekintsék, hanem olyan gazdasági kérdésnek, mely magában foglal társadalmi összefüggéseket is.
 A mai társadalom fejlõdésének szempontjából egyik legfontosabb jelenség, hogy soha még a történelem folyamán nem öltött ekkora méreteket az elüzletiesedés, soha nem árasztotta el ennyire a piacot a kommersz. Ha az elmúlt két évszázad történetét a kultúra megnyilatkozásformái, az irodalom, a képzõmûvészet, a természettudományok, a jog stb. felõl vesszük szemügyre, akkor azt látjuk, hogy Európában a 18–19. században a kultúra ezen ágai függetlenednek, önállósulnak a gazdasággal szemben; a jog, a mûvészet, az irodalom kivívják függetlenségüket a maguk „függetlenségi háborúiban".
Ez a küzdelemsorozat, ez a szabadságharc, melynek egy-egy fejezetét az irodalom- és a mûvészettörténet szent áhítattal idézi fel, furcsa módon párhuzamba állítható azzal a harccal, melyet a munkásosztály vív ugyanabban az idõben munkavállalói jogaiért vagy a társadalombiztosításért. E harcok sikerre vezettek. Mindez mára veszélybe került. Már az avantgárdnak mondott francia kiadók is az eladási statisztikákat lesik, lépten-nyomon bestseller-listákba botlunk, egyszóval kialakult a szellemi produktumok értékének az eladott példányszám alapján történõ megítélése, és akik nincsenek a piacon, azokról nem is vesznek tudomást. Ez a visszatérés a kommerszhez, a piac logikájához szerintem nagyon veszélyes, különösen, hogy mindezt különbözõ kommunikációs közvetítõk sulykolják belénk. Elsõsorban a televízió, amely a legkifinomultabb eszközökkel dolgozik. Abba a korszakba léptünk be, amikor már mindent és mindenkit ez a tetszési index határoz meg, engem is, aki egész életemben próbáltam ennek ellenállni. Ez a gazdaságosságra, rentabilitásra apelláló szemlélet ma már a tudományok területén sem szokatlan: a tiszta tudomány léte kérdõjelezõdött meg. Mindez rendkívüli veszélyeket rejt magában, nem csupán a tudomány vagy a mûvészet világára, hanem paradox módon magára a demokráciára nézve is, hiszen a piaci mûködés logikája szemben áll a demokráciával.
Liberális elméletek a piacra vezetik vissza a polgári demokráciák kialakulását.
A neoliberálisok a demokráciát a piacból kiindulva magyarázzák: ha a terméked tényleg jó, mondják, sikeres lesz a piacon. Vagyis a piac dönt, a piac mondja ki az utolsó szót. Ez a logika ugyanakkor katasztrófához vezethet: láthatjuk, ahogy országnyi embert téveszt meg egy-egy érték megítélésében, különösen olyan értékek esetében, melyek a piac ellenében jönnek létre, vagy amelyeket nem a piacra szánnak. Talán egy kicsit erõs a példám, de képzeljük el, hogy egyszer csak közvélemény-kutatással próbálnánk eldönteni két matematikus, vagy két történész közötti vitát. Hát nem! A társadalom ugyanis mikrotársadalmakból áll, olyan, függetlenséget élvezõ mikroközösségekbõl, ahol például matematikai elméletekkel vagy a történelem kérdéseivel foglalkoznak; itt, ezekben a mikroközösségekben kell, hogy az érintettek – a demokrácia szabályait betartva, vitákat, adott esetben: a belsõ harcokat se kerülve – kikristályosítsák saját nézeteiket. És ugyanígy kellene mûködnie a politikai vagy a gazdasági életnek is: nem volna szabad erõltetni a demokrácia közvetlen formáit. Hiszen ahogy a tudomány és jog világában, itt is megvannak a lefektetett szabályok, megvannak a kiválasztott emberek, akiket szakmai tudásuk alapján választott ki a közösség, és akik képesek rá, hogy képviseljék e közösség általános érdekeit. A szabályok tehát demokratikusak, létezik a szavazás és a vita joga. Ebbõl a szempontból különösen veszélyesnek tartom a televíziót, hiszen ez egy olyan tömegtájékoztatási eszköz, és Jugoszlávia példáját hozom fel, amely képes volt arra, hogy a nacionalista õrjöngésbe bevonja az egész ország értelmiségét.
Ezzel az egésszel oda akarok kilyukadni, hogy azok az autonóm kisközösségek, amelyek a 18. században kivívták a maguk függetlenségét, amelyek szabadságharcot folytattak az irodalom, a politika szabadságáért, a politikai demokráciáért, létrehozták a parlament intézményét, ahol nem a fegyverek, hanem az érvek csapnak össze, jóllehet az érzelmek itt is közbeszólnak, de ezeket be kell építeni a vitákba és szalonképessé kell tenni õket, tehát éppen a vitának ezen szabályozott fórumai kerültek mára veszélybe. És elsõsorban a piac diktálta törvények miatt. A piacon pedig csak az a szempont, hogy valami eladható-e vagy sem, csakis ez számít.
 Nem ismerek minden országot belülrõl, de Franciaországban a kapitalizmusnak, s ezzel párhuzamosan az erõszaknak olyan új formái jelentkeznek, amelyeket régebben sohasem tapasztaltunk. A megszületõ kapitalizmust a paternalizmus felügyelte, a vallásos értékek, valamiféle közösségi szellem nem tagadva le persze a fiatalkorúak alkalmazásának tényét vagy az embertelenség egyéb megnyilvánulásait. A kezdeti, legvadabbnak tartott kapitalizmus idõszakát leszámítva a társadalom erõi mérsékelték, gátat szabtak e vadságnak. Ma viszont például Kelet-Franciaországban mintha újra egy kezdeti, semmiféle gátat nem ismerõ vadkapitalizmus ütötte volna fel a fejét: a munkások kizsákmányolása minden mértéken felüli, amihez ráadásul még az erõszak racionalizálása is társul.
Amikor pár éve Jean Baudrillard azzal a gondolattal állt elõ, hogy a történelem fordulatot vett, és megindult visszafelé, hangzatos ötletnek tûnt csupán. Azóta több elemzõ is a múlt századra jellemzõ tendenciákra mutatott rá. Ön mivel magyarázza ezek jelentkezését?
 A mai vezetõréteg korszerû eszközök alkalmazásával, gyakran társadalomtudományi ismeretekkel felfegyverkezve racionalizálja az alatta mûködõ rendszert (file-ok, adatbankok, az ellenõrzés, és az irányítás válfajai stb.), s ezt egy rendkívüli mértékû erõszak megnyilatkozásainak tarthatjuk, ami a legirracionálisabb válaszlépéseket kényszeríti ki: ilyen például a feketék sokakat megdöbbentõ háborúja az Egyesült Államokban. Ez az irracionális erõszakhullám félelemmel tölthet el bennünket, de érthetetlen maradna, ha nem kapcsolnánk össze az uralkodó racionalizmus burkolt erõszakával: mind az irracionalizmus, mind a hiperracionalizmus egyaránt cinikus, és szorosan összetartozik. Nem arról van tehát szó, mintha az irracionalista erõszak a normálisnak, a demokratikusnak, a liberálisnak, a szabad piacnak stb. volna az ellenpólusa.
Ma Európában mindenki ezzel van elfoglalva: drog és erõszak mindenütt, utcai atrocitások stb. A brüsszeli illetékeseknek pedig az a legnagyobb gondjuk, hogy támogatásokat szavazzanak meg olyan kutatási témákra, amelyek az erõszak hatásait vizsgálják. Megint az alapproblémánál vagyunk: azt látjuk, hogy ezzel kvázi konzerválják az erõszak különbözõ megjelenési formáit, szinte legalizálják õket, és ezzel újratermelik az erõszakot létrehozó energiákat. Az erõszak természetébõl fakad ugyanis az újratermelõdés képessége: aki gyerekkorában, környezetében, szakmájában, mindennapjaiban, otthonában vagy máshol szembesült már az erõszakkal, annak áldozata lett, az késõbb forrása lesz az erõszaknak, ha nem is feltétlenül direkt módon. Nem biztos, hogy ez a pusztító energia ugyanazon a területen jelentkezik, sõt önpusztító formát is ölthet: gondoljunk az alkoholizmusra vagy a drogfogyasztásra, de ide tartozik a különbözõ nyugtatók fogyasztása is. Vagyis ezek a problémák kezelhetetlenek úgy, hogy az egyik oldalon felemlegetjük a gazdaságot, a piacot, a konkurenciát, a multinacionális gazdaságpolitikát, mely létszámleépítésekre kényszerít, hogy itt meg ott négy helyett már csak ketten dolgoznak stb., illetve a másik oldalon megpróbáljuk külön kezelni az erõszak problémáját. Mert ezek a dolgok mind-mind összefüggnek. Globálisan kell tervezni, gondolnunk kell tehát a létszámleépítések, a társadalombiztosítás reformjának, az oktatási és vizsgáztatási rendszer, a munkához való jog biztosításának költségeire és a várható bevételekre. Az ilyen típusú döntésekhez nemcsak a rövid távra vonatkozó számításokat kell elvégezni, hogy például hány hónap munkát fog ez jelenteni, mennyi pénzt hoz és mennyit visz el stb., hanem a hoszszú távú gazdasági következményekre is gondolni kell, például a környezetszennyezésre, arra, hogyan hat majd mindez vissza a társadalomra: ha spórolunk a gazdasági oldalon, az a szociális területen üt vissza, jönnek majd a betegségek, megtelnek a pszichiátriák és a börtönök. Igen, a börtönök, nem légbõl kapott példa ez, gondoljon Kaliforniára, ahol a börtönhálózat fenntartása többet visz el Kalifornia állami költségvetésébõl, mint az egész oktatási rendszer, pedig e rendszer része a világ egyik leghíresebb egyeteme is, az UCLA. A politikai döntések racionalitását a rövid távok, a 4-5 éves választási ciklusok is kétségessé teszik.
Én a politikai okosságot, a valódi politikai racionalitást a hosszú távú gondolkodáshoz társítom. A valódi politikai racionalitást abban a képességben látom, amely fel tudja mérni tetteink következményeit, és nem a lehetõ legkisebb befektetéssel elérendõ legnagyobb haszon elvét lesi. Ugyanez történik a politikai döntéshozatalban is. A politikai döntések többségének is hosszú távú kihatása van, jóllehet gyakran tûnik úgy, hogy csak a közvetlen jövõt befolyásolja. Itt van mindjárt az oktatásügy, az a terület, amit legalaposabban ismerek: világos, hogy a ma hozott döntések húsz év múlva fejtik ki a hatásukat. Csakhogy ki néz ezzel szembe, és egyáltalán kinek érdeke a szembenézés? A politikus a pillanat embere, mandátuma néhány évre szól, a mi szocialista kormányunk például három évre nevezte ki a francia oktatásügyi minisztert. Megdöbbentõ, hiszen ami az oktatásügyet illeti, ott nem években, hanem generációkban kellene mérni az idõt. Ha eldöntik például, hogy az általános iskolában módosítják az alapszintû ismeretek oktatását, ha úgy határoznak, hogy továbbra is a helyesírásra fektetik a nagyobb hangsúlyt mondjuk a számítástechnikai alapismeretek helyett, nos ennek óriási jelentõsége van, ez késõbb kihat a munkaviszonyokra, az egész világszemléletre, még a késõbbi szavazási eredményekre is, de mindez leghamarabb is csak vagy húsz év múlva lesz érzékelhetõ.
 Ugyanez megjelenik az ökológia szintjén is, túltermelési válságok formájában. Itt van a kergekóros marhák esete, manapság mindenki errõl beszél. Szintén tipikus példa, úgyhogy bennem fel is merült, vajon nincs-e kapcsolat a között, hogy egy szûk réteg úgy dönt, csökkenti az állami szabályozást, az  állam beavatkozásának mértékét a termelésbe, az élelmi- szer-ipari termékek felügyeletébe, a húsfogyasztás alakulásába (amint azt Thatchernél láttuk), és a között a tény között, hogy egyszer csak megjelenik egy új betegség, felüti a fejét a kergekór. Spóroltunk ugyan, de drágán fizetünk a megtakarításokért. Ez is iskolapéldája a rövid távú gondolkodásnak, amelynek hosszú távon súlyos következményei lettek.
Hogyan zajlanak ma a demokratikus rendszerekben a döntési folyamatok?
 A demokratikus döntésekrõl nem tudjuk, pontosan hogy is zajlanak. Valójában fogalmunk sincs, ki dönt: írtam egy tanulmányt, melynek e döntési mechanizmus volt a témája, hozadéka pedig az, hogy a folyamat meglehetõsen átláthatatlan, de végül is felfejthetõ. Nagyon könnyû helyzetben lennénk, ha egyvalaki döntene, azonban ezek a döntések egy, a világ felé csaknem lezárt rendszeren belül születnek, mely rendszernek irányítói a társadalomtól izoláltan élnek, ahogy a szovjet példán látjuk. Ez a réteg pompás elefántcsonttornyokban él, autót tart fenn, keresztülsuhan a városokon, és csak onnan tud e városok létezésérõl, hogy ezeken suhan keresztül. Demokratikus tehát a rendszer, de választott vezetõi a legelegánsabb kerületben laknak, lakásuktól irodájukig talán ha száz métert kell megtenniük; szóval ezeknek az embereknek nincs kapcsolatuk a társadalommal, szenvedéssel, bajokkal soha nem szembesülnek, s így döntéseik is csak forma szerint ésszerûek. Tartalmi szempontból viszont nem is lehetnek azok: ha az összes szociális és gazdasági jellegû kiadást összeadjuk, megint csak azt látjuk, hogy amit a vámon nyerünk, azt elveszítjük a réven. A piacgazdaságot tehát úgy kellene berendezni, hogy mindezen szempontokat figyelembe vegyük: olyan gazdaságpolitikára van szükség, melyben boldogan lehet élni. És akár számszerûen is kifejezhetjük, hányszor mosolyodunk el egy nap, hányszor nevetünk, hányszor gondolunk beosztottjainkra, fõnökünkre gyilkos gondolatok nélkül. Mindazt a sok stresszt, amitõl gyomorfekélyt kapunk, ami pszichés jellegû panaszainknak forrása, amivel pszichiáterhez fordulunk, vagy azt, amivel akár kórházba is kerülünk: a túl sok bor vagy rövidital vagy a drog, szóval mindez számításba veendõ. Mi, akik a szociális tényezõk összességének figyelembevételével ezt a boldogságközpontú államot szeretnénk létrehozni, holmi utópistáknak tûnhetünk. Ugyanakkor én úgy hiszem, hogy éppenséggel mi vagyunk a realisták. Gyakran vetik a szemünkre, hogy amit mondunk, komolytalan és fantazmagória – mégis, egyetlen dolog maradt, ami valamennyire optimistává tesz, éspedig az, hogy manapság éppen az oktatás liberalizmusa folytán egyre több olyan emberrel találkozom, aki képes megfogalmazni kételyeit, fenntartásait ezzel a pusztán gazdaságközpontú, csak formálisan racionális döntések következményeivel szemben.
 Ön kitüntetett szerepet szán az értelmiségnek, nemzetközi kapcsolatrendszerének kialakítását kezdeményezte. Mi készteti erre?
Úgy tûnik, hogy az elmúlt évszázadok folyamán jelentõs változáson ment át az értelmiségen belüli munkamegosztás. Gondolok itt a legutóbbi idõszakra, amikor a gazdasági és a technológiai kutatások kerültek elõtérbe: az értelmiség komoly társadalmi tõkét kovácsolt magának azzal, hogy mûködésével, munkájával mintegy legitimálta és indokolttá tette az uralkodó gazdasági elit létét, egy olyan hálózat fenntartását és mûködését, amelynek léte pusztán racionális érvek alapján nem volna indokolt. A gazdasági kutatások volumenének emelkedése az uralkodó elit egyik ideológia támaszává vált. Éppen ezzel az átmatematizált gazdaságmodellel fordul szembe a társadalomkritika (csak zárójelben: meglehetõsen fegyvertelenül), itt van például a frankfurti iskola, Adorno, Horkheimer kritikai filozófiája, amely olyan társadalomképet vázol fel és sajnos, ez a maximum, amit megtehet –, amely a társadalomban végbemenõ folyamatok tanulmányozására és alapos ismeretére épül. Én azt nevezem ma kritikus szellemû értelmiséginek, aki hatni tud; kiállhat persze elvont értékek mellett is, mint amilyen a humanizmus vagy az egyenlõség, vagy a testvériség eszménye, lehet pacifista, semmi baj, erre is szükség van, de szerintem ennél több kell. A racionálisnak látszó érvekkel szemben ma valamiféle kritikai racionalitást kell képviselni: az érvekkel szemben ellenérvként statisztikákat, elemzések végeredményét, tapasztalati tényeket kell tudni felmutatni. Ami persze nem könnyû: a gazdasági kutatások ugyan gyakran támadhatók racionálisan, ami a számszerûséget, a konkrét számadatokat illeti, viszont azok szimbolikus ereje igen nagy: a szent és sérthetetlen tudományt jelképezik, olykor szántszándékkal homályosak, elvontak, és ezzel a tudományosság látszatát keltik, aminek sokan be is dõlnek, leginkább a hozzá nem értõk. Ez alól nem kivétel a politikai elit sem. Ezt a réteget gyakran az orránál fogva vezeti egy másik, önmagát szakértõnek kikiáltó réteg, amely gyakran kényszeríti õket olyan döntések meghozatalára, amelyek nem racionálisak.
Ahhoz azonban, hogy el is érjünk valamit, rengeteg munkára van szükség: hogy elõször is megismerjük azt, ami van, továbbá, hogy ezeket a megszerzett ismereteket megfelelõ formában át is tudjuk adni. Nekünk például volt erre egy merész kísérletünk, írtunk egy könyvet A világ nyomorúsága Pierre Bourdieu et alii: La misére du monde. Seuil, 1993. címmel, mely egy alapos, tudományos munka volt, és olyan formába öntöttünk, hogy az felkelthette a kevésbé mûvelt olvasó érdeklõdését is. A könyv százezer példányban jelent meg, ami egy elképesztõ szám. Azóta egy színpadi adaptáció is született, amit Franciaország-szerte játszanak. Hatni képes cselekvésformákat kell találnunk. Olyan kifejezésformákra van ugyanis szükség, melyek szimbolikus erõvel hatnak. Nem vagyok profi tudós, és tudjuk, tudósok és írók között nem mindig felhõtlen a viszony, még akkor sem, ha megvan a kölcsönös tisztelet.
Tisztában vagyok tehát a nehézségekkel, mégis azt gondolom, hogy az emberiség jövõjének szempontjából fontos lenne az értelmiségi összefogás. Nem mintha misztifikálni szeretném az író személyét vagy az értelmiséget, nincsenek illúzióim az értelmiségiekkel kapcsolatban, de tény: az értelmiségi lét mítosza a mai napig nem veszített fontosságából. És úgy gondolom, hogy a mûvészek, a tudósok, az írók (még azzal az önmagukba vetett fetisizált vakhittel is, melynek néha áldozatul esnek, mindezzel együtt is) ha összefognak, nagy erõt képviselnek, méghozzá progresszív erõt, legnagyobb értékeink jegyében, amik a kisközösség, a mikrotársadalom számára is értéknek számítanak, amelyeket a hátterükben álló valóság tesz hitelessé. Mindez rendkívül fontos, hogy szembe tudjunk szállni a kereskedelmi szemlélettel, a pillanatnyi érdekekkel, a fent taglalt erõszakkal.
Szántó F. István fordítása