1. Neurofilozófia: az agy filozófiája

1.1 Általánosságban
 A tudomány legérdekfeszítőbb témái minden bizonnyal a genom, az agy és a kozmosz. Talán azért az agy a legérdekesebb közülük, mivel a genom és a kozmosz közti közbülső helyzeténél fogva rajta keresztül mindkettőt, és ezzel egyszersmind szinte "mindent" szemügyre lehet venni. Aki a genomot kutatja, és meg akarja érteni az emberi viselkedést, nem jut kielégítő eredményre, ha nem válik világossá  számára, hogyan szerveződnek az agy alapfunkciói. Aki a kozmoszt a nélkül akarja kutatni, hogy kitekintene a megismerés agyi alapfeltételeire, az megvonja magától a világ összefüggéseire való rácsodálkozás egynémely dimenzióját. 
Az agy az ember számára a megismerés egyik legérdekesebb tárgyává vált. Annak ténye, hogy a megismerés maga is az agyra van utalva, tovább gazdagítja a megismerés vetületeinek sokféleségét. E téren a filozófusok is felzárkóztak, és az aggyal való foglalkozásnak köszönhetően a megismerésfogalom kibővült. Az agy kihívás képzelőerőnk és elmeélünk számára, továbbá olyan tartalmas megismerési projekciók tárgya, melyek ösztönzik az emberi kreativitást. Az így adódó belátások sokrétű projekciói olyan gyarapodásnak minősülnek, amelyek dinamikája a megismerés fejlődésének mozgalmasságához mérhető. Az aggyal való foglalkozás a tudás fogalmát is dinamizálta.
Alapjában véve megfelelően járunk el, ha az agyat a nyugati  történelem legrégebbi áthagyományozott mondatának centrumába  a létrejövésnek és elmúlásnak az igazságosság törvénye alatt álló történésébe helyezzük bele. A Földközi-tenger övezetében, Egyiptomban, Izráelben és Görögországban az igazságosság gondolata mindenütt sajátos módon alapvető gondolat volt. Az idevonatkozó első, szövegszerűen áthagyományozott mondat a görög térségből Anaximandrosz, Kr. e. 6. századi preszókratikus filozófustól származik: “Amikből keletkeznek a dolgok, azokba történik a pusztulásuk is ‘szükségszerűen; mert büntetést és jóvátételt fizetnek egymásnak jogtalankodásaikért az Idő elrendelése szerint’”. Az emberek, akiknek együttélésük szabályozásához törvényekre volt szükségük, megpróbálták a természetet hasonképpen törvények, méghozzá természettörvények irányítása alá vonni. A jogi gondolkodásnak a világ egészére való kiterjesztése tekintélyes mértékben előmozdította a megismerést. Az Anaximandrosznál későbbi születésű efezoszi Hérakleitosz  észrevételezte, hogy az emberek az igazságos és igazságtalan dolgokat pontosan megkülönböztetik. 
A természetnek, majd azután az agy folyamatainak az igazságosság történéseiként való értelmezése nagy tűrőképességet feltételez a létrejövéssel és elmúlással, a halandósággal és a halállal szemben. Ez a tűrőképesség nem adatott meg mindenkinek. Inkább megvan az ember saját halandóságával, semmint a hozzátartozók, rokonok és szeretett személyek "eltávozásával" kapcsolatosan. Nem csoda, hogy a gondolkodásnak mindig is érintési félelmei voltak az aggyal, ezzel a törékenynek és múlandónak tűnő szervvel szemben. Ezért filozófusok és papok mindenkor készen álltak arra, hogy az embernek a halhatatlanság, a mulandóságtól való függetlenség reményét adják, vagy értelmezzék azt. Erről a reményről az ember nyilvánvalóan nem tud lemondani. Ma azonban inkább a tudomány eszközeivel közelíti meg. Ez annyit jelent, hogy az agykutatás részéről hozzájárulást vár az élet meghosszabbításához, megjavításához és tökéletesítéséhez, továbbá beletörődik abba, hogy a higgadt kutatási kiindulásokkal egyszersmind azok a világképek, melyek az agytól független tudatot és a lélek tartós voltát hangsúlyozzák, támaszték nélkül maradnak, és létük kérdésessé válik. A remény egy olyan orvostudományba helyeződik, amely módszertani okokból félretolja mindazon világképi vigaszokat, amelyek a gondolkodást, a tudatot és az érzelmet a mulandó agytól függetlennek tekintik.
Az idegtudományok  olyan szabad közeget vívtak ki maguknak, amelyben nagy sikerrel tudnak kidolgozni elméleteket és modelleket, továbbá képesek tapasztalatokat értelmezni és olyan elgondolásokká összefoglalni, amelyek komoly befolyással bírnak és messzemenő hatással vannak a kultúra általános alakulására. Ígéretesnek tűnik az agykutatás számára feleleveníteni Anaximandrosznak a dolgok igazságosságáról és mulandóságáról szóló gondolatát, és megkísérelni valamiféle igazságosság fellelését az agyi folyamatokban  még akkor is, ha ez elsőre ellenkezni látszik az ember maradandóság utáni vágyával. Az ember reménye azonban az, hogy egyszer majd az agy mulandóságának törvényeit is sikerül úgy megértenie, hogy  akár növekedési faktoroknak az idegrendszerbe juttatásán keresztül, akár a neuronok viselkedéséért felelős öregedésgének megváltoztatásával fel tud lépni ellenük,  és feltárja a teljesebb élet lehetőségét.
Az igazságosságról való gondolkodásnak az agykutatás számára termékeny kezdeményezései többek közt Gerald Edelmannál találhatóak meg. Edelmann a vezető agykutatók egyike. Eredetileg immunológiával foglalkozott, ezért is kapott Nobel-díjat. Később aztán Edelmann olyan immunológiai modelleket próbált az agykutatásra alkalmazni, amelyek csoportok evolutív szelekciójával dolgoznak. Ez a kísérlet nagyon ígéretes, mivel azt mutatja, miként lehet a 100 milliárdnál is több idegsejt szerveződését tevékeny résztvevők olyan csoportosulási eseményeként értelmezni, melyben a csoportosan aktív neuronok változatos módon kapcsolódnak össze. Modelljeiből legalábbis hozzávetőlegesen kiderül, hogy az aktiválódás keletkezése és elmúlása, sőt az idegsejtek keletkezése és elmúlása mennyire rá van utalva a csoportosulási folyamatokra, melyek végül is a dolgok nagyobb összefüggését fejezik ki. Ennek a nagyobb összefüggésnek igazságosságként való értelmezése az ember számára kellemetlen, mivel az igazságosságot inkább olyasvalamiként érti, ami individualitásának biztosítását és érvényesülését segíti elő. Ám lehet, hogy az ember éppen akkor képes ezekre megfelelően reagálni, amikor már ismeri a mulandóság törvényeit, vagy ha már a kiegyenlítés és visszafizetés mélyebb összefüggését átlátja, talán egyszer kivételesen képes lesz lemondani a kísérletről, hogy mindent megváltoztasson.
Egyik könyvében Edelmann tudatosan a preszókratikus természetfilozófia, nevezetesen Empedoklész fogalmaihoz folyamodik. Ennek célja ama törvények megtalálása volt, amelyek a tűz, a víz, a levegő és a föld keveredési arányait határozzák meg. Ugyancsak csábító dolog az aktivitás valamifajta, a hosszú távú kiegyenlítő "igazságosság" értelmében vett homeosztázisát keresni abban, hogy időnként az agy egyik területének alacsony aktivitása egy másik terület magasabb szintű aktivitását teszi lehetővé  Hérakleitosz kijelentésének megfelelően, mely szerint ha valahol egy tűz kialszik, egy másik helyen fellobban; vagy ahogyan Goethe mondta: ha a természet egy helyen elvesz, egy másikon visszaad. A tudományos agykutatás számára itt az a kérdés, hogy az ilyesfajta szabályok és törvények szempontjából milyen időtávokat és összefüggés-tartományokat kell tekintetbe venni. A jövőbeli agykutatás sikerei azokon a feltevéseken múlnak, amelyeket ilyesféle összefüggésekből alakítanak ki.
Az individuum-fogalom görög-keresztény töltetének ismeretelméleti megfelelőjét a tábori orvos, matematikus és filozófus, René Descartes gondolatai jelentik. Descartes a mentális övezetre egy olyan formulát talált, amivel a szellemit ahhoz hasonlóan sikerült stabilizálni, miként az egysejtűeket és a makromolekulákat az Eigen-féle hiperciklusaikkal. A "gondolkodom, tehát vagyok" formulával olyan alapra lelt, melyben a kételyt mindennemű kétkedés ellenére biztosnak lehetett tekinteni: nem lehet kétkedni abban, hogy az ember kétkedőként kételkedik, tehát gondolkodik. Az ember tehát úgy vélte, hogy a gondolatok áramában egy megrendíthetetlen alapot épített, mely a folyam minden erejének képes ellenállni. Descartes a "gondolkodom, tehát vagyok" kijelentésével olyan formulát talált, mely a következő évszázadokban meghatározónak bizonyult.
A cogito révén az individuum nemcsak ismeretelméleti, hanem pszichológiai téren is olyan öntudatra tett szert, amely nagy szerepet játszott a modern ember természet fölötti részleges uralmának sajátos formájában. Ez a gondolkodás akkor került válságba, amikor az aggyal, mint a természet lényeges alkotóelemével szembesült. Kiderült, hogy a "gondolkodom, tehát vagyok" formula sokkal korlátozottabb érvényű annál, mintsem első pillantásra vélni lehetett. Descartes sejtette, hogy a gondolkodásnak és a testiségnek túl bensőséges eggyé-gondolása a lélek koncepcióját veszélybe sodorhatja. Már Platón rámutatott arra, hogy csak az anyagtalan dolgok halhatatlanok, lévén az anyag osztható. Cartesius ezekre a meggondolásokra tekintettel volt, amikor az ember gondolatfolyamataiban döntő szervet keresve nem az agyat, hanem a tobozmirigyet jelölte meg, mely az egyetlen páratlan szerv a koponyában, míg az agy összes többi része bilaterális, azaz kettőzött. A filozófia csak hosszú idő után korrigálta ezt a laza összefüggést a testtel.  Sokáig az emberekre és az angyalokra, azaz a testetlen lényekre egyaránt érvényes észelméleti meghatározásai voltak, s így az emberi kogníció különösségeire nem nagyon lehetett tekintettel lenni. 
Ily módon az ember elé olyan önmagáról alkotott koncepciókat tártak, melyek azt a hitet keltették benne, hogy önmaga fölött az istenihez hasonló hatalma van. Ám az agy hálózatszerű szerkezete egyáltalán nem annyira hierarchikus szervezésű, hogy az összes életfolyamat vezérlése egyetlen egy parancsnokságról, egyetlen parancsnoksejtből történhetne. Az agy részben hierarchikus, részben azonban heterarchikus, tehát inkább párhuzamosan szervezett, és ezáltal képes leginkább   a sokrétű kihívásoknak megfelelve  programjának aktuális kiigazítására. Már a hétköznapi élet is azt mutatja, hogy az ember cselekvésformái számos, be nem látható motívumból és mozzanatból indulhatnak ki. A pathológiában pedig teljesen nyilvánvalóan megmutatkozik, hogy az agyat dividuumként, azaz osztható rendszerként kell értelmezni. 
Roger Sperry 1981-ben Nobel-díjat kapott egy epilepszia-sebészeti műtét megalapozásáért, melynek során átmetszik a kérgestestet, a két nagyagyfél közti összeköttetést, hogy elejét vegyék az egyik agyfélben keletkező görcsöknek. Az ilyen műtéten átesett pácienséknél, de azoknál is, akiknél tumor vagy agyvérzés roncsolta szét az összeköttetést, a különböző agyféltekék által elszigetelten irányított cselekvések szétesését lehet kimutatni.
Megeshet, hogy egy ilyen páciens az egyik kezével szerelmes levelet ír, és a másikkal akaratlanul széttöri a ceruzát. Vagy például az egyik kezével megpróbál fölvenni egy pulóvert, míg a másikkal az asztalra próbálja visszatenni. Az "alien hand" jelensége csak ama számos eset egyike, melyek az akarati impulzusok szétválaszthatóságát és felbonthatóságát támasztják alá, továbbá az interakcionista és dualisztikus modell ellen szólnak. Utóbbi szerint a szellemet valamiféle romlatag zongora előtt ülő romolhatatlan zongoristaként kellene értelmezni. Az agykutatás azonban azt mutatja, hogy nemcsak a zongora, hanem a zongorista is feldarabolható.
Az "én-beszéd" csak azon szoftverek sokaságának egyike, amelyek a funkcionálisan disszociálható agyban megvalósíthatóak. Hálózatelméleti szempontból nem indokolt az énben, mint valamiféle általános appercepcióban, az agyfunkciók összegzett megjelenését látni. Amikor egy zeneművet hallgatunk, olyan megismerő és érzékelő folyamatok zajlanak, melyeknek semmi esetre sem kell egy én-centrumban összetalálkozniuk. Az Én csak az agyban zajló kogníció számos lehetséges kulturális megvalósulásának egyike. Vannak jelei annak, hogy a reflexív én-stabilizálás mentális hipercikulusa egy olyan megismerésfolyamatot segít elő, amelyik leválaszt a valósággal való küzdelemről, és tükörmetafórák labirintusába vezet. Ez éppen attól az etikától vezet messzire, amelyet olykor az én-koncepcióval próbáltak megalapozni.
Kant az anatómus Sömmeringhez írott leveleiben elképzelhetőnek tartja, hogy a hidrogén és oxigén  éppen akkoriban felfedezett  kémiai   szintézise vízzé, és e két elem analízise olyan folyamat, amely  ha az agykamrában zajlana  kapcsolatba hozható lenne az értelem szintetikus és analitikus folyamataival. Kant nem zárta ki, hogy az Énben lévő észlelésfókusz appercepciójának végső egysége számára akár a víz is anyagi alapként szolgálhasson. 
Túl egyszerű lenne, ha pusztán azért akarnánk megválni az Én kiformálására irányuló filozófiai és kulturális fáradozásoktól, mert ez idő szerint az idegtudományok és az informatikai tudományok vizsgálódásaik során az Én feltevése nélkül többnyire eredményesebbek, mintha a kognitív folyamatok során én-funkciókat feltételeznének. Nem kellene figyelmen kívül hagyni, hogy az én-elméletek milyen lényeges szerepet játszottak az egyes ember és az emberi jogok megfogalmazása során. Nem volna méltányos, ha megismeréstudományi céltételezések miatt az én-elméleteket egyszerű tévedésként elvetnénk.
Az organizmus és a cselekvés irányítása  sokféle kulturális vonatkozás és kognitív “reprezentáció” közepette valósulhat meg. Az Én koncepciója csak ezek egyike. Tévedésnek kell minősíteni azt a feltevést, hogy az én maga vállalja fel az irányítási funkciókat. A kérdés, hogy az irányítási feladatok mégis én-feladatoknak tekintendők-e, összetett, és megválaszolása nagymértékben a kulturális közmegegyezéstől függ. Ezt a megegyezéses jelleget a viselkedés pszichológiai mátrixának feltárásával lehet megvilágítani. Nem kellene rögtön azért elvetni, mert a mátrix más fogalmakkal is leírható, mint amelyek az eddigi, közmegegyezésen alapuló kulturális "szoftverben" lehetségesek.. 
Amennyiben az ember nemcsak természetfilozófiát kíván űzni, hanem általános filozófiai indíttatású, úgy  nem tűnik elhibázottnak, hogy az agy funkcióinak felfogásában a személyiség, a tudat és az én-koncepciók tulajdonításának dimenzióját, röviden az egész szellemi dimenziót kezdettől fogva korrelácionista módon gondolja el. Így  dualista vagy legyengített paralellista koncepcióra jut. Az utóbbi jogosultságát az adhatja, hogy a fiziológiai modellekben az emberi cselekvés etikai dimenziójának jegyeit kezdettől fogva tekintetbe veszik. Ha azonban az ember egyértelműbben szeretne kizárólag a természet övezete felé fordulni, akkor érthető, hogy ezeket a perspektívákat módszertani okokból figyelmen kívül akarja hagyni. Mindamellett meg kell jegyeznünk, hogy az ilyen eljárás nem egészen problémátlan abban az esetben, ha a természettudományi kutatás tárgya maga az ember.
Ám meglehet, hogy nincs ok panaszra, mivel az emberi agyfunkciók jelenlegi idegtudományi modelljeiben olyan dimenziók, mint a személyiség, a tudat és az én-teljesítmény egyre kevésbé merülnek fel. Ebben  nem csak a hagyományos etikai értékfogalmak elvesztését láthatjuk;  értelmezhetjük úgy is a fejlődést, hogy az tágabb lehetőséget nyújt a közvetlen ethosz számára, és ezáltal elkerülhetők az én-koncepcionálásnak a cselekvést gátló tükör-csapdái. 
E téren a további fejlődés még nyitott. Ám zavar támad, ha az agy szerkezetét úgy írják le, mintha olyan hardverről lenne szó, amelynek vonakodás nélkül kellene az önmagát tételező én kategóriái szerint szerveződnie. Nem látszik helyénvalónak búcsút venni egy olyan éntől, amely eddig magát is csak szoftver-szinten törekedett kifejteni és elhelyezni, és amelynek ennek során kialakult beszédmódját most teljesen kritikátlanul viszik át az agy “hardverére”, mintha az agy valamiféle Én volna. Amennyiben az ember az én-gondolkodás karteziánus hagyományához akarna hű lenni, akkor legalábbis az alteritás, a másik dimenziójával kellene előhozakodnia  ami tudvalévőleg jelentékeny mértékben befolyásolja az agyi észlelésformákat. Ez még azokra is érvényes, akik a Szókratész-típusú, szabadságot hangsúlyozó gondolkodást követik. Számukra az irányadó döntésben jelenik meg ennek a típusnak az alteritása (a másik szerepét az észlelésben lásd alább).
Az agyban zajló történések leírása a legdrámaibb kulturális folyamatot jelenti, mivel itt az ember legmélyebb érintettségéről van szó. Az idegtudományokban alkalmazott fogalomkészlet egyáltalán nem semleges a világnézeti álláspontokkal szemben. Így az agykutatás és a kultúra között sokrétű, kölcsönös vonatkoztatási szövedék képződött. Ez idő tájt az a benyomásunk, hogy az agykutatásnak búcsút kell vennie a karteziánus hagyománytól (így Damasio), miközben ezt nem mindig támasztja alá elegendő érv. Mindenekelőtt megjegyzendő, hogy maga Cartesius igen tekintélyes szerepet tulajdonított az ember érzelmi rendszerének, a szenvedélyeknek (passio) . Nem hiszem, hogy a karteziánus tévedés az érzelmek elhanyagolásában állna, inkább azt gondolom, hogy a “cogito ergo sum” nem elegendő a személynek és az individualitásnak külső perspektívából való meghatározásához, s hogy magának az énnek sem nyújt végső biztonságot, mivel beteg emberek esetében a “gondolkodom, tehát vagyok”, azaz egy Én mindkét agyféltekében, egymástól függetlenül megjelenhet. Ha Descartes-nak kérgestesti agytumorja lett volna, akkor ezzel a “gondolkodom, tehát vagyok” eljárással adott esetben két individuumot igazolhatott volna. A descartes-i formulával olyan személyiségkoncepcióhoz lehet jutni, melynél a testiséget nem veszik eléggé figyelembe. Másfelől azonban az agynak mint egyszerűen az én-érdekeltség hordozójának a feltételezése nem tud mit kezdeni azzal az emberi sokrétűséggel, amelybe beletartozik az önmagától való távolságtartás lehetősége. Miként Hérakleitos mondja: ”A lélek határait - mehetsz és meg nem találod, bejárj bár minden utat, mélysége akkora.”

1.2 A test-lélek probléma

Az agykutatás eszközeivel az ember olyasvalamit ismer meg, ami egzisztenciája alapjának tekinthető. Ha ennek kapcsán eszünkbe jut F.W.J Schelling, riadunk. Ez a filozófus ugyanis úgy fogalmazott, hogy az az egzisztencia, amelyik áttetszővé akarja tenni saját alapját, maga a gonosz. Lehet, hogy a transzparenciának mint mértéktelen vágynak a tapasztalatából indul ki számos kortárs áramlat, így a művészet és a feminizmus, amelyik arra törekszik, hogy a testiséget megint az élet befolyásolhatatlan alkotórészeként, az individuum végső visszavonulásaként értelmezze. Ez a visszavonulás olykor minimalista formákat ölt, melyekben a testből már csak az agyat tekintik benső alapnak.
Nos, az agykutatás azt mutatja, hogy a kinti-benti ellentétpárok, amelyek a test hangsúlyozása kapcsán merülnek fel, nem adottak eleve a test anatómiájában, hanem inkább a mandulamag (corpus amygdalae) sematizmusán alapulnak. Az agykutatás mai nézőpontjából a testről folyó diskurzusnak arra kellene rávilágítania, hogy a testiség dimenzióit a mentális folyamatok, ill. az agy szoftvere mennyire különböző módon veszik tekintetbe.
Ennek fordítottja, a kogníciónak testben való lehorgonyzása (így pl. Merleau-Pontynál) sem sikerülhet egészen, mivel az észlelés fenomenológiájában ennek kapcsán említett tapasztalatok  (pl. előbb minden perspektívát testembe bocsátok, hogy aztán szellemileg is észleljem) viszonylagos érvényűek, mivel a látórendszer olyan perspektívák felvételére is képes, melyekben a test nem vett részt (lásd pl. a halálközeli tapasztalatokat).
Csak részleges sikerrel kecsegtet az a kísérlet is, mely a testet mindannyiunk számára közösként és ezáltal a közös megértés alapjaként kívánja értelmezni, mivel a testészlelés éppen az amygdala rendszereitől és konfigurációjának a testről alkotott elméleteitől függ. A filozófia sokáig saját alkotmányának veszélyeztetését látta abban a gondolatban, hogy a gondolkodás függ az agytól. Időközben a test-lélek-probléma részben mentesült a politikai tartalmaktól és bonyodalmaktól; legalábbis nem tölti be az anyag-szellem vízválasztójának szerepét. Ez idő tájt az agy filozófiájában az enyém-tied dichotómia vált uralkodóvá. Az agykutatás azonban az amygdala, a hippocampus és a homlokzati agy mechanizmusait vizsgálva kiderítette, hogy ez csak egyike az ember önmagával kapcsolatos lehetséges eljárásainak. Az újkori filozófiát eszes lényeknek szánták, és Kant ezek közé számította az angyalokat is, akiket hagyományosan testetlen követeknek szokás tekinteni. Ezek a hierarchikusan szervezett általános fogalmakban valósulnak meg. Ám az agykutatás az emberi kommunikációt olyannak látja, amelyben nemcsak az általános fogalmak, hanem a hangsúly, az arckifejezés és az érzelmek paraméterei is jelentős mértékben meghatározóak.

1.3 Egy megoldott probléma: a boldogság és az ész 

A legrégebbi filozófiai problémák egyike megoldódott. A boldogság és az ész kapcsolatának a gyakorlati életben oly fontos kérdése megnyugtatóan ábrázolható. Az emberek mindig is feltették a kérdést, mennyire igazságos a világ, s nem ritkán kétségbeestek azon, hogy növekszik az igazságtalanság, és nemcsak hogy büntetlen marad az, aki igazságtalan, hanem éppenséggel “boldogságjavakat” és gazdagságot tud felhalmozni. 
E tényre való tekintettel a filozófusok számára nehéz volt annak beláthatóvá tétele, hogy miért is kell az embernek igazságosan élnie, hiszen majd mindenfelé látni való, hogy az igazságtalanságot díjazzák, és az igazságos élet csak hátrányokkal jár. Voltak filozófiai rendszerek, amelyek azt kívánták megértetni, hogy az igazságosság belső látása már magában is boldogság. A filozófia 2500 évvel ezelőtti első nagy felvirágzásaiban nem hiányoztak a gyakorlati életre vonatkozó utalások sem: nemcsak az igazságosság benső látásár, hanem a gyakorlati életben való megvalósítására irányuló fáradozás is boldogságra vezet. A filozófusok nem ritkán keseregtek azon, hogy milyen kevesen akarnak megtérni a bölcsesség szeretetének, és nem mindig tudták elkerülni, hogy valamiféle “bosszúból” mindazon javakat, melyekkel az emberek a boldogulni törekszenek, “alacsony értékekként” sorolják be. Az ilyesféle szerencsétlen kommunikáció nyomán keletkezett ellentétek nem vezetnek a boldogság kérdésének megoldására.
Ezzel nem azt akarom mondani, hogy az agykutatásra kellett várni ahhoz, hogy ezekben a vitatott kérdésekben igazi eredményre jussunk. Az emberiség történetében rengeteg példa akad ész és igazságosság jól sikerült kapcsolatára . Az agykutatás újabb belátásai, eredményei és perspektívái azonban érthetőbbé teszik, hogy miként kerülhet sor az emberrel szemben állított általános követelmények és a gyakorlati életszükségletek eredményes összekapcsolására.
Az antik filozófusok arra mutattak rá, hogy a boldogsághoz etikus élet révén lehet eljutni. Ellenfeleik ezt cáfolva látták a világ valóságától, melyben az igazságtalan ember gazdaggá válhat anélkül, hogy még ebben a világban büntetés érné. A tényállás pontosabb elemzései során más eredményre lehet jutni. A viselkedés vezérlésében döntő, és a különböző impulzusok kiegyenlítését végző agyterületek olyan biológiai mechanizmusokkal rendelkeznek, amelyeknek közük van a boldogsághoz. Ez azt jelenti, hogy az igazságos kapcsolat másokkal, sőt a dolgokkal és saját érzéseinkkel  még ha ez nem is egyszerűen a későbbi jutalom elérésének eszköze  maga is élénkíti azokat az agyi mechanizmusokat, amelyek a boldogság megtapasztalásához elengedhetetlenül szükségesek. Az emberi agykéreg szerotonin transzmitteranyaggal dolgozó prefrontalis régióiról van szó.
Ebből arra a következtetésre lehet jutni, hogy elértünk a Paradicsom kapujába. Elegendő lenne  elektrodákat helyezni a prefrontalis cortexbe, és azt elektromosan ingerelni úgy, hogy erősebb szerotonin-termelésre ösztökéljen. Súlyos pszichikai fájdalom esetén indokolt lehet a szerotonin-anyagcsere fokozására törekedni. A prefrontális cortex jelentős szerepének felismerése azonban a terapikus lehetőségeken túlmenően hozzásegíthet az igazságos emberi viselkedés és lelki jólét profilaxisához, azaz a betegségek kialakulásának elkerüléséhez. 
Nem kevés olyan filozófus volt  elég csak Ludwig Wittgensteinre gondolni , aki a filozófiát valamiféle terápiaként kívánta űzni. Egyetértek a filozófia valamiféle gyógyászatként való felfogásával, ám úgy vélem, fontos, hogy a terápia előtt visszanyerjük a profilaxis, a megelőzés lehetőségeit. A filozófia és a gyógyászat egyaránt a lélek betegségeinek megakadályozására törekszik. Annak felfedezése, hogy a prefrontális cortex az igazságosságot éppúgy szolgálja, mint a boldogságot, egy új, gyümölcsöző szövetséget ígér a diszciplínák között.
A különböző dolgok közti kiegyenlítés keresését, továbbá az információk többé vagy kevésbé egyidejű aktiválását a célból, hogy a döntési folyamatok rendelkezésére álljanak, nem lehet egyszerűen úgy manipulálni, hogy megteremtsék a boldogság lehetőségét. Ahogy a gyógyászati technikák beavatkozásai, úgy a filozófiai fogalmak sem mentesítik a megfelelő individuumot és az agyat attól a feladattól, hogy maga állítsa elő a dolgok igaz összefüggését: a manipuláció nem pótolhatja az életet. Gyógyszerészeti anyagok segíthetnek szélsőséges válsághelyzetekben, de nem óvják meg az érintett individuumot attól, hogy olyan életvilágbeli tartalmakkal szembesüljön, amelyek az aktiválódott neuronok révén kívánják meg tekintetbe vételüket. Az igazságosság filozófiai fogalmának (és a vele összeköttetésben lévő sok egyéb fogalomnak, így például az észnek) a róla való elgondolkodással nem kell rögtön kialakítania az agyfunkciók és a hétköznapi tevékenységek igazságos egyensúlyát. Az élet kívánja meg ezt  de megint csak nem mint valamiféle kultusz-fogalom, hanem az igazságosság gyakorlati fenntartásának helye, mely lehetővé teszi az agyfunkciók kiegyensúlyozását. 
Az élet döntéseket kíván. Aki nem dönt helyesen, annak a veszélynek teszi ki magát, hogy ellenségek közé kerül. Boldogság helyett ellenségességet tapasztal, és a lélek feszültségíve mélységesen boldogtalanná válik. Olykor ugyan képzelheti azt az ember, hogy az Én boldogságot és megelégedettséget érez, ám a lélek, melyet a feszültségív éltet, szenvedni fog, és szélsőséges esetben az Én valamiféle sűrítményére redukálódik. A psziché sérülése boldogtalansággal jár, amivel szemben ‘a redukált lelket legalább az Én kárpótolja’ nyelvhasználat nem sokat segít. 
A nyelvi megszokások miatt a boldogtalanságból kivezető út megtalálása még nehezebbé válhat, mert akik elveszítik a lélek feszültségívét, azok az egész történés felelősségét másokra hárítják át. Így aztán eltorlaszolják a lélek új kibontakoztatásának lehetőségét. Ezért tanácsos kezdettől fogva törekedni annak a feszültségívnek a kibontására, amit észnek nevezünk. Az énnek és másoknak a szembeállítása jobb esetben csak különleges esetét jelenti az ész feszültségívének. Ezt az ember leginkább úgy tarthatja fenn, ha az Én érdekeit nagyobb távlatban mérlegeli.
Az ész az a képesség, mely lehetővé teszi, hogy kibírjuk a feszültséget, s hogy ellen tudjunk állni az olyan határok megvonására csábító kísértésnek, melyeken belül a titkos boldogságot kellene keresni.
Az ész ezáltal az igazságosság lehetővé tétele. Igaznak lenni az emberekkel és igazságosnak lenni az emberek között  ez a boldogság legfőbb lehetősége. Ez érzelmi erőt feltételez: azt, hogy kibírjuk a feszültséget. Így az észnek az igazságosságot megvalósító képessége tekintélyes és intenzív érzelmi összetevőt tartalmaz. 
Az igaz bánásmód a dolgokkal, a szavakkal, a gondolatokkal és az emberekkel túlmegy a Tízparancsolat mózesi törvényén. Olyan ész bevonásával jár, amely felelősséget érez az emberek, de lehetőleg még több iránt. Ez a több kockázatos.
Ugyanakkor az agymodellen túlmenően az emberi közösség etikai törvényeinek a kozmológiai törvényszerűségekhez kötődésére utal  miként azt a görögség első filozófusai is megfogalmazni törekedtek. A mai kozmológiában eltűnni látszik az ember különössége. A dolgok kozmológiai értelemben vett keletkezése és pusztulása, valamint ezeknek a törvényeknek igazságosságként való értelmezése közepette az individualitás és az etika teljesen figyelmen kívül kerülhet. Másfelől a kozmológiai távlat nemcsak az ember természetfilozófiai, hanem természettudományos dimenzióit is feltárhatja, egészen az agykutatásig. Számomra ez fontos feladatnak tűnik. Azt remélem, hogy kimutatható: az emberiség etikai alapelvei boldogságként a természet történésébe íródhatnak.

2. Az agymodell

2.1 Módszertan
Ismeretes, hogy ha öt ember sötétben tapogatódzva próbál egy elefántot felismerni, mindegyikük teljesen más tárgyról fog beszámolni  attól függően, hogy az elefánt ormányát, az agyarát, a combját, a hátsó felét vagy a farkát volt módja megérinteni. Mindegyikőjük számára nagy nehézséget okozna egy olyan látószög felvétele, mely integrálná a nézeteket. Ám e metafora esetében nyilvánvalóan még túl erős az objektív természettudományról mint holt tárgyak tudományáról alkotott elképzelés. A megtapintott, élő elefánt természetesen lélegzik, fújtat, mozog és zajokat kelt, sőt, talán figyelmeztetően trombitál is.
Egy integráló modellhez nem lehet csupán azáltal eljutni, hogy különféle elemeit mintegy puzzleként próbáljuk összerakni, hanem adott esetben tekintetbe kell venni más, eddig esetleg teljesen elhanyagolt dimenziókat. Az atomfizika is úgy válhatott sikeressé, hogy művelői a logika más formáit is alkalmazták. Mostani fázisban az agykutatás összefoglaló modellje kevésbé a különféle kirakó-elemek integrálása révén, mint inkább egy új megismerési távlat tekintetbe vételével jöhet létre. Atomfizikai felismerésekre is csak úgy tehetett szert az ember, hogy az önértelmezésével kapcsolatos álláspontokat is bevonta vizsgálódásába.
Az agykutatás területén hasonló a kihívás: ez esetben arra is esély van, hogy az ember olyan távlatot vegyen tekintetbe, amelynek révén önmagához jut. Sőt, ez a perspektivizmus viszonylagossá válásához vezethet  egy másfajta metaforika javára. Mi érinti legbensőjében az embert, ott, ahol az önismeret elhelyezhető volna? A fájdalom, a boldogság és az igazságtalanság miatt érzett szenvedés. Ha belebocsátkozunk az emberi élmény alapdimenzióiba, akkor az agyfunkciók már nem olyan rejtélyesek, mint például abban az esetben, ha (sok más részfunkció mellett) vizuális megismerőrendszerként próbálják vizsgálni. Az agykutatás emberi vonatkozásaival járó távlatváltás a boldogság, a fájdalom és az igazságosság témájában tudja megmutatni, hogy éppen a közöttük végbemenő szabad mozgás adja a sajátosan emberit. A boldogságra való képtelenség (anhedonia) éppúgy az egyensúly elvesztésével jár, mint a fájdalom makacs elutasítása. Az "egyensúly" rendszereihez fűződő viszony már abban is megmutatkozik, hogy a fájdalmat nem a testérzékelés szomatotóp homunculusza reprezentálja, hanem egy külön projekció a gyrus cinguliban. 

2.2 A gyrus cinguli
Ez a régió különleges szerepet játszik a két agyfélteke egyensúlyának alakításában. Ennek az övezetnek a funkcióváltozásai az agyféltekék kapcsolatának a pszichózisok során előálló rossz kiegyensúlyozásával állnak összefüggésben. Különösen a főemlősökkel végzett vizsgálatok mutatták ki, hogy ez a terület nagyon jelentős a vokalizáció, a hangadás kezdeményezése szempontjából. E terület zavarai esetén a Stroop-teszt megoldása is rosszabb. A Stroop-tesztben a jel- és információsík között ellentmondások mutatkoznak meg. Igy például a "kék" szó a színek közül a sárgát jelentheti. A kezdődő skizofrénia subjában nehézséget okoz a két információszint különválasztása. A Stroop-teszt voltaképpen összefügg a szintek és meta-szintek elválasztásának kérdésével és a Gödel-probléma, a megfelelő döntés és a többértelműségek kikerülésének kezelésével. Nem kérdéses, hogy e téren a társadalom elvárja, hogy az emberek megválogassák agyféltekéik összjátékát. 
Annak belátása is fontos, hogy az ehhez a teljesítményhez szükséges agyterületek fájdalomprojekciókban is részesülnek. Ezt többirányúan lehet értelmezni. Következtethetünk arra, hogy a pszichotikus betegségek éppen azért jelentkeznek, mert az érintett mindenkor, csipkelődés és bántalom esetében egyaránt, a fájdalom elkerülésére törekszik. De az is lehetséges, hogy a fájdalom éppen ott érinti az individuumot, ahol figyelmét döntésfolyamatokra szedi össze. 

2.3 Kiút a személyattraktor számára
Miként a nyelvhasználat (a fájdalom mint lelki fájdalom) is jelzi, hogy a fájdalom nem olyan történés, amelytől  miként más észleletektől  egyszerűen távolságot tudnánk teremteni. A fájdalom több szempontból sem észlelés, inkább a kognitív folyamatok kibontakozásának zavara. Ezért nincs is miért csodálkozni azon, hogy az ember fájdalmában életfolyamataihoz más attraktort keres. Ez leginkább a személyiség attraktorában lelhető fel, mely az agy legerősebb attraktorainak egyike lehet, és az arc képiségében gyakran mint védettség jelenik meg. Képpé válván az én képzete is ilyesféle attraktorrá válhat. Ám a kimenekülés ebbe az attraktorba azzal a tapasztalattal járhat, hogy az agyféltekék egyensúlyáról gondoskodó agyterület hátramarad, és ezzel egyoldalúvá válik a játék  ami az érintett személy viselkedését hátrányosan is megváltoztathatja. Az embert mindegyre fenyegeti a veszély, hogy a boldogság keresése közben lekapcsolódik a világról, és ezáltal boldogtalanná és szerencsétlenné válik.

2.4 A tagadáshoz kellő erő
A kiegyensúlyozottsághoz az embernek képesnek kell lennie a világ és a psziché egyensúlyát veszélyeztető késztetések elhárítására. Erre szolgálnak a homloki agyterületek, amelyek trenírozhatók például a zavaró vizuális információk elhárítására. Ha az ember a szemét ahhoz szoktatja, hogy ne kövesse egy képi impulzus késztetését, akkor ezzel szellemi szuverenitását fejezi ki, ami összefügg a homloki agyterületekkel. A tagadás ilyetén ereje képes kell legyen a saját énnel való szembefordulásra is, ha az igazságosság kiegyensúlyozottságának fenntartására törekszik, és nem akar egy olyan énkép nárcizmusába visszaesni, amely körül minden tagadásra kerül. Elképzelhetőnek tartom, hogy megfelelő képernyőgyakorlattal begyakorolhatóvá válnak a megfelelő menedzsment-magatartások. 

2.5 Kulcs a kódhoz
Kétségkívül léteznek az agykutatás területén kialakult divatok. Jelenleg a homloklebenyt és a gyrus cingulit övezi megkülönöztetett figyelem. Úgy vélem, amennyiben majd rendelkezésre állnak  megfelelő vizsgálati technikák, más agyterületek is a figyelem középpontjába kerülhetnek, , így például a homlok- és a halántéklebeny közt mélyen rejlő sziget-régió, amely a jelenlegi kutatási módszerekkel csak részlegesen érhető el. Ugyanakkor pont ez a terület különösen érdekes, mivel benne kiegészítőleg, a motorikus és a testérzékelő szomatotop homunculushoz hasonló, vegetatív homunculus bújik meg. A vegetativitás, tehát a testiség itt kötődik össze a kognícióval. Az átfogó szemléletben ennek a területnek a jelentőségét már most körvonalazni lehet. Az egész elefántot tekintetbe véve elmondható, hogy e helyen lényeges részére találhatunk, noha a vastagbőrűek bőrének gyrijeit egyenként funkcionálisan még nem elemezték végig. 
A rendszer lényegi kulcsát más helyen, méghozzá magában a homloklebenyben keresném. Éppen azért, mert az agy többféle hierarchikus lehetőséget mutat, részben egy heterarchikus rendszert jelenít meg. Bizonyos körülmények között nagyon eltérő agyterületek válhatnak parancsadó régióvá. Ezeknek azután, feedback-jelentések alapján, adott esetben meg kell válniuk irányító funkcióiktól. Mégis megállapítható, hogy a homloklebeny megkülönböztetett szerepet játszik az időbeli szekvenciák szervezésében. Azokat a viselkedésmintákat, amelyek rendezett időbeli dimenziókat mutatnak, és ebben az értelemben hierarchikusak, a frontalis cortex célirányú struktúrái alakítják. Ebben  munkaemlékezet-funkciójánál fogva kiváltképpen a dorsolaterális frontalis cortex játszik megkülönböztetett szerepet. Ám ez nem jelenti azt, hogy minden külsőleg hierarchikus szerkezetet mutató viselkedést is ez a terület vezérel. Sokkal inkább arra kell figyelni, hogy ez a viselkedés nem vált-e már régen automatikus rutinná. Ekkor ugyanis az agynak jóval szűkösebb területei vesznek részt ebben a feladatban. A funkcionális mágnesrezonancia-tomográffal végzett vizsgálatok azt mutatják, hogy a begyakorlott viselkedésmódok, még a magas komplexitásúak is, lényegesen kevesebb agyi pályát használnak, mint az újak kialakítása esetében.
Alapjában véve a homloki régiókra a cél- és vezérmotívum feladata hárul. Néhány neurofiziológus azt feltételezi, hogy a frontális agy munka-emlékezetében egy Gating-mechanizmus működik, méghozzá úgy, hogy az agy többi részének munka-emlékezetéből olyan funciókat bocsáthat be, melyek ennek a kódolási kulcsnak felelnek meg.
Itt egy másik modellt javasolnék, melyben sok evidencia összegződik. Először is abból kell kiindulni, hogy az agy információs sejtkapcsolatai túlnyomórészt kétirányúak (egy kontaktusba lépő sejt kontaktusrostot küld vissza). Tekintettel erre a tényre, a Gating-modellt úgy is meg lehet fogalmazni, hogy feltételezzük: a munka-emlékezet tartalmának függvénye, hogy az agy többi részének információfeldolgozása mennyiben vezet "eltökélt" konvergenciára. Így magának a munka-emlékezetnek a tartalma dönt arról, hogy a tudatos elképzelések és a tudattalan információfeldolgozás belső összefüggésre vezetnek-e. Ezáltal az agyi információfeldolgozás koherenciájának kérdése nem volna elvont, tartalmaktól függetleníthető probléma. Sokkal inkább az ember határozza meg a maga eleven nézeteivel, hogy pszichés folyamatai mennyiben vezetnek belső összefüggésekre.
Az agy különböző idői és kódolásai miatt, továbbá mert a folyamatok jellege révén egyúttal az idő formája is adva van, a koherencia kérdésére, vagyis a kötés problémájára nem az agyi impulzusok teljes szinkronitásának keresése ad választ. Ez ugyanis egy epileptikus roham volna, aminek a kogníció magasabb összefüggése nem lenne azonnali velejárója (jóllehet az epileptikus roham során, ill. annak aurájában előállhatnak összefüggések, amelyek boldoggá tehetik az embert. A boldogság ilyen aurját élte meg az epilepsziában szenvedő Dosztojevszkij.) A koherencia kérdésében azonban tekintetbe kell venni az impulzusok közötti eltolódás módját és az impulzusváltozások átmeneteinek törvényszerűségeit  miként azt Friston tette.
A különböző impulzusfrekvenciák összefüggés-lehetőségeinek figyelembe vételével azonban a különböző agyi impulzusok összeköttetésének kérdése még nincs megoldva. A megoldás éppen az, amit az agy mindegyre megkísérel, és amit a pszichikai oldalon egy vezérmotívum, egy oldást jelentő szó vagy az élet céljának, ill. értelmének kereséseként írtak le. Mivel nem uralkodunk agyfolyamataink ideje felett  és egy ilyen "uralkodási" kísérlettel megint csak újabb időfolyamatokat indítanánk meg az agyban , a nagyobb összefüggések keresése állandó feladat marad. E nagyobb összefüggés elérését úgy is megkísérelheti az ember, hogy némiképpen visszafogja valamennyi folyamatát és programját. Ez persze kulturális döntés volna. Másfajta kísérlet lenne egy olyan oldó szó keresésére törekedni, amelyet az ember nem nevez meg  ezáltal elkerülheti, hogy rögzült, sablonszerű kód keveredjen a játékba. 
E ponton bemutatható volna, hogy ezzel a tényállással miként alapozható meg egy minimális etika és egy új antropológia: abban az értelemben, hogy a munka-memóriának egy minimumával (pl. ölési tilalommal) történő felruházása annak reményével járna, hogy az embert idői teljességéhez juttatja.

2.6 A mérleg serpenyője és az élet két mozgása
Az agyféltekék összjátékában megfigyelhető egy mozgás, amelynek következtében az információfeldolgozás útja a nem domináns (többnyire jobb oldali) hemiszfériumtól a domináns (többnyire bal oldali) hemiszférium felé tart. E modell következtében a jobb félteke inkább az újra irányul, amit majd csak a további lefolyás során fog a bal agyfélteke rekategorizálni. Az új információ útja ezáltal a nyelvi besorolás volna. 
A jobb féltekében ezzel szemben inkább a még be nem sorolható információk feldolgozása folyik, de itt történik az erős érzelmek feldolgozása, így a szereteté és a pszichés sérüléseké is. A jobb hemiszfériumban is lehet helyük a kellemes emócióknak, a tartósabb boldogság azonban szóvá történő besorolásukra törekszik. Létezik azonban egy ezzel ellentétes mozgás is. Az ember érzelmek után kutat, és megkísérli kipróbálni kategóriáit, hogy ezáltal, legalábbis időlegesen, megszilárdítsa az agycentrumok közti koherenciákat. Ezekről azonban csak úgy tud utólag megbizonyosodni, hogy kilép előre kialakított kategóriáiból. Az agyféltekék aktivitását tehát két ellenirányú mozgás tartja fenn: az új keresése és szóvá történő visszavezetése. E téren tetemesek az individuális különbségek, és van olyan művész, aki a kategóriák feltörése után a mindig újat a balfélteke kategóriáiba és grammatikájába történő visszatérés nélkül keresi. A féltekék dominanciájára vonatkozó kérdés ezért egyúttal mindig az egyéniség kérdése is. Ennél is előbbre való azonban, hogy a tartalmakból nem lehet egyértelműen kiolvasni, hogy a bal vagy a jobb agyfélben kerül-e sor a feldolgozásukra. Olykor a képek elemzését is a bal hemiszférium végzi. Ám egyoldalú lépésre vezethet, ha az agyféltekék viszonyát kultúrfilozófiai indítékokból kívánják átfordítani.
Ha az agyféltekékre vonatkozóan egyáltalán lehetséges tanácsokat megfogalmazni, akkor legfeljebb annyit mondhatunk, hogy a féltekék mérleg-modelljének megfelelően  előnyösnek látszik az éppen kevésbé megterhelt agyféltekére többet rábízni.
Amennyiben tehát az ember a racionalitást kívánja erősíteni, annyiban az érzelmek övezetéhez is hozzá kell járulnia valamivel  legalábbis ha azt kívánja elérni, hogy a racionalitás kreatívvá váljék. Dea mérleg serpenyőit megpróbálhatja úgy is egyensúlyba hozni,  hogy az éppen túlterhelt hemiszfériumból valamennyit visszavesz.

2.7 Kapcsolóállomások a neocortex alatti mélyben
A modell nem lehet teljes a nélkül, hogy tekintetbe ne vennénk a neocortexbe érkező információk belépésének fő területeit. A gyri cingulik azáltal játszanak nagy szerepet az agyféltekék egyensúlyának fenntartásában, hogy  eltérően a homloklebenytől  nem a kifejezetten verbális programban, hanem az emocionális kiegyensúlyozásban jutnak érvényre. A limbikus rendszer mélyéből, különösen a hippocampusból és az amygdalából fontos információkat kapnak. A hippocampus kivált az újdonságról informál, míg az amygdala arra hajlik, hogy a világot a barát-ellenség séma alapján ítélje meg.
Leegyszerűsítve azt lehet mondani, hogy a hippokampusz a világot számbavevő komputerként, vagy  Nietzschével szólva  mint "egy hideg angyal" szemléli. Vele ellentétben az amygdala érzelmi értékelést végez a szükséges menekülésre és agresszióra tekintettel, és lényegében a barát-ellenség séma alapján válogat. Az analógiát folytatva azt is  mondhatjuk, hogy valamiféle Carl-Schmitt-modulról van szó.
Ha tehát modellünket összefüggéseiben szemléljük, akkor a bal féltekei homloki régiót különösen a célorientálás és a vezérmotívum-irányultság jellemzi, amely visszacsatoló eljárással többé-kevésbé jó kulcsot adhat a legkülönbözőbb agyi folyamatok különféle kódolásaihoz és időihez. A gyrus cinguliban ez a modell nem működhet, s így a hemiszfériumi folyamatoknak megfelelően  kiegyenlítésre kell kerülnie. Ha ez nem sikerül, akkor a hemiszfériumi összjáték felborulásával pszichotikus visszavonulás fenyeget. Az egyensúly hasonló felborulására a legmélyebb fájdalmak esetén is sor kerülhet. Ha az ember visszaesik a világ-válogatás hierarchiájának mélységébe, akkor az igazságosság értelmes megkülönböztetése helyett olykor az agresszió limbikus mechanizmusaiban köthet ki. A különböző pszichés kognitív rendszerek egyben tartása nem könnyű feladat, és a kép teljessé tételéhez utalni kell még azokra a kéreg alatti régiókra is, amelyek ennek során különböző funkciókat képesek átvenni.
A talamusz a már kiválasztott információk megerősítő rendszerét képezi, ezen túlmenően pedig képes átvállalni a különböző agyterületek időbeli kapcsolatának némely feladatkörét. A kisagyról is ismeretes, hogy nemcsak motorikus, hanem kognitív folyamatokban is végez finom időbeli egyeztetést. Az agyalapi dúcok, melyekhez többnyire a motorikus folyamatok finomabb funkcióit rendelik hozzá, szintén képesek közreműködni a kognitív cselekvés dimenziójának finomítása érdekében. Így az agy olyan sokrétű, számos önhasonlóságot mutató fraktális rendszerként jelenik meg, melyben különböző szinteken eltérő döntésfolyamatok ismétlődnek. Nem egyszerű feladat a világ különféle mozzanatait úgy kiegyensúlyozni, ahogyan az legmagasabb szinten a gyrus cinguli és a homloklebeny, sőt vélhetőleg  a saját test vegetatív funkcióira tekintettel  a sziget esetében történik. Nem csoda, hogy az ember néha oly szívesen keres felüdülést egy virág plántálásában, mely feladatban az agy valamennyi kognitív funciója a környező földdel való kiegyensúlyozás stb.) részt vesz  anélkül, hogy egzisztenciája érdekében mindent be kellene vetnie a játékba.

3. Tudat, kóma és halálközeli tapasztalatok

3.1 Tudat: reprezentáció vagy programváltás?

Az agy azon munkálkodik, hogy kognitív térképeket állítson elő saját állapotaihoz. Ez a “reprezentáció” ismeretelméletileg legalább annyi problémát vet fel, mint a külvilág pontos észlelésének kérdése. A tudat nem lehet biztos abban, hogy az agy állapotát megfelelően reprezentálja: gyakran elidőz olyan jelkapcsolatokban, amelyek egy szó, jel és fogalmi rendszer révén adódnak elébe, eközben pedig nem veszi észre az aktuális állapotváltozásokat. Ide kívánkoznak a téves reprezentációról, vagy még inkább a hamis tudatról szóló kijelentések, ám ezek szem elől tévesztik, hogy az agy önértelmezése az agyi folyamatoknak lényegi alkotórésze. Ahhoz, hogy az agy megfelelően tudja monitorozni a külső és belső világot, képesnek kell lenni arra, hogy kognitív reprezentációit folyamatosan változtassa, sőt, néha ne engedje, hogy ezek eljussanak a tudatig. Ezáltal sikerül teljes összpontosítással, a maguk komplexitásában végrehajtanunk cselekedeteinket. A tudatot nem lehet egyszerűen mentális reprezentációként értelmezni, ebből eredően olyasvalami, ami éppúgy kötődhet a reprezentációkhoz, mint az ezekről való lemondáshoz. Másképp fogalmazva: a tudat feltételezi azt a képességet, hogy programját bármikor megváltoztathatja. Az “én gondolkodom” programra kapcsolás csupán ennek az általános képességnek a különleges esete volna.
Az értelmes hozzárendelés és egy program megváltoztatásának képessége kiváltképp világossá válik néhány különleges esetben, a kognitív viselkedés köztes stádiumaiban. Ha egy páciens egyik agyféltekéjét vizsgáljuk, miközben a másik félteke narkotizált, úgy a kognitív funkció megosztottságának egy bizonyos modelljénél előfordulhat, hogy a páciens az előre- és visszafelé számlálás feladatát hibátlanul végrehajtja, ugyanakkor nincs abban a helyzetben, hogy további utasítások esetén korrigálja ezt a célprogramot, és válaszoljon egyéb kérdésekre. Egyik ilyen esetben a páciens számtalan különféle felszólítás ellenére – mutasson rá az orrára; írjon le egy képet; nevezzen meg egy tárgyat – 0-ig visszaszámlált, majd 0-tól ismét előre. Még túl is lépett az eredeti programon, ti. hogy 100-tól számláljon visszafelé. Nem is lehetett eltéríteni e tevékenységtől. Érdekes, hogy amikor 100 fölé ért, még lerövidítési stratégiákat is alkalmazott, és tízesével számolt (110, 120, 130, stb.). 210-től azután ismét egyesével haladt előre, majd 230-nál abbahagyta. Jellemző módon utóbb nem tudott visszaemlékezni erre a teljesítményére. Jelen volt-e itt valamiféle tudat, amire a páciens ugyan nem tudott visszaemlékezni, ám ami a számlálás közben mégis kifejezést nyert? Az erre adott válasz természetesen mindig attól függ, hogy milyen tudatfogalmat veszünk alapul. Az introspekciós felfogásból fejlődött tudatfogalom amúgy csak metaforikus merészséggel kapcsolható össze külső feltételekkel. Azonban sok minden szól a mellett, hogy az említett páciensnek a számolás aktusa alatt a programvezérlés és -variálás képességének kitüntetett értelmében vett tudata nem volt. Mindemellett nem zárható ki, hogy egyfajta beszűkült tudat mégiscsak funkcionált, amikor a páciens a feladatára összpontosított.
Mindent összevetve meglepő, hogy egy olyan teljesítmény, ami nem valami szokványos automatizmus révén jött létre, mégis visszavezethető egy algoritmusra, mely relatíve magas komplexitás mellett úgy vihető véghez, hogy nem áll rendelkezésre tudatos kiigazítás. Lehetséges, hogy a kognitív teljesítmények egyetlen egy matematikai algoritmusra történő redukciója a tudatnak nem a magasabb szintre jutását, hanem az elvesztését jelenti. Ilyen értelemben a tudat különböző algoritmusoknak a rendelkezésre állása volna.
Az én-filozófia algoritmusának alkalmazása, mely a kogniciókat szisztematikusan hagyja beleveszni az “én gondolkodom”-ba, ebben az értelemben ugyancsak a tudatvesztés egyik formája volna. 
Az általunk előnyben részesített modellben a tudatnak rendkívül széles spektrumú algoritmussal van dolga. Az ész a tudathoz hasonlóan fejti ki tevékenységét, amennyiben magáért felelős és mindenkor kérdező működése során végtelen sok algoritmust használ fel.

3.2 A valóság felépítése

Lényeges kognitív leegyszerűsítéssel jár, ha mindent egyetlen algoritmusra tudunk visszavezetni. Ám az ember e kísérlet során legfeljebb dogmatikus automatává lesz. A kognitív megfelelések lehántolása a tudat fontos teljesítménye. A valóságnak a szómágia stádiumát meghaladó kibontása a differenciálódó tudat lényeges ismertetőjele. Valahányszor a félteke narkózisa szűnőfélben van, megfigyelhető, milyen módon, sőt milyen törvények szerint megy végbe a valóság felépítése. Ha egy ilyen állapotban lévő betegnek a nyelvi és olvasási készség visszanyerésének fázisában felmutatunk egy táblát ezzel a szöveggel: “Kérem, mutasson rá az orrára!”, gyakran a saját orra helyett csak a táblára írt “orr” szóra mutat. Ismételt felszólítás esetén és sokszor csak bizonyos idő elteltével történik változás, amikor is a páciens nem a saját, hanem a vizsgálatot végző személy orrára mutat rá. Csak ezt a fázist követően mutatja meg a sajátját.
	A példa azt igazolja, hogy a tudat kibontakozásának korai fázisában dolog és szó még nincs egymásra vonatkoztatva. Utóbb, a tárgyfelismerés szakaszában először a másikra vonatkoztatunk, s csak ezt követően fejlődik ki az önmagunkra vonatkoztatás képessége. Ilyen értelemben az Én olyasvalaminek tűnik, mint amit a másikról lesünk le. Evolúciós szempontból az Én kései jövevény, s amikor a filozófia ebből az Énből próbálja kinyerni a világot, megfordítja a viszonyokat. Ezzel a manőverrel annak a nézetének ad hangot, hogy ily módon megnyerhető a differenciáltság bősége. Mindazonáltal ügyelnie kell arra, nehogy ennek az “Én”-nek a címén maga is egyfajta szómágiába hulljon vissza. A tudat teljesítménye éppen a differenciálási folyamatokban rejlik, melyek nem ragadnak le egy meghatározott tartalomnál.

3.3 Neglectus és tudat

A figyelem rendszere az agyban aszimmetrikusan van elrendezve, a jobb agyféltekében erőteljesebb. Ennek a féltekének a sérülései a bal oldal érző- és mozgató területeiről való információk elhanyagolásához vezethetnek. Agyvérzés esetén, vagy ha ez a félteke rövid ideig narkotizált, előfordulhat, hogy az érintett személy egyáltalán nem észleli az ellenkező oldalon lévő karja bénultságát. Ha a beteg azt az utasítást kapja, hogy vezesse egymáshoz a jobb és a bal mutatóujját, majd ujjhegyeiket érintse össze, csak a jobb kar mozog. A kérdésre: “Sikerült?”, mégis igenlő válasz érkezhet. Ezt a szituációt neglectusnak nevezzük, s többek közt arra vezethető vissza, hogy némelyik agyi folyamat nem részesül pótlólagos monitoringban, és egy folyamatszisztéma kiválasztásánál a kudarcot nem regisztrálja valamely monitor. Neglectus esetén az észlelésre szolgáló processzorok kihagynak. Ez a tudat egyfajta korlátozottságátjelenti (mint valamiről való tudat korlátozottságát). Az ehhez rendelt önreprezentáció is átalakulhat a hiányzó karmozgásnak megfelelően. “Az a kar nem az enyém” - mondta egyik beteg, míg egy másik: “Ez a kar az orvosé. Három karja van!”. A tudat agyondolgozhatja magát a reprezentációkkal, de a reprezentációkkal még nincs adva tudat. (Máskülönben egy klón is rendelkezne az általa “reprezentált” ember tudatával.)
	Különösen érdekes annak belátása, hogy az ember kognitív rendszerében hiányosságok fordulhatnak elő anélkül, hogy észrevenné. Ez nem csak a kar vagy a látótér neglectusára érvényes  tetten érhetjük saját betegségeink észlelésénél is (asognosia). A köznapi viselkedésünket, vagy akár a képességeinket, és az igazságérzetünket illető analógiákon szabadon eltűnődhetünk.

3.4 Kóma, apalliumos szindróma és tudattalan információfeldolgozás

Tudattalan állapot többféle módon következhet be. Az okok közt akadnak olyanok, amelyek az agyon kívüliek, s csupán hatnak arra, pl. az anyagcsere súlyos zavarai, a cukorbetegség, a veseelégtelenség, vagy a májfunkció összeomlása. Ilyenkor a belső anyagcsere-környezet annyira megváltozhat, hogy az agyban nem tudnak végbemenni az elektrokémiai folyamatok. Tudatvesztés előállhat az agy közvetlen sérülése nyomán is, így például az agytumor előidézte agyi nyomás következtében, vagy egy agysérülést követő vérzés okozta sejtroncsolódástól.
A kóma mélységének fokozatait egy skála mutatja, mely szerint a kóma annál mélyebb, minél inkább elmaradnak a reakciók (pl. megszólításkor a szem kinyitása; fájdalomingerre a szem kinyitása; fájdalomingerre célzott elkerülő mozgások; fájdalomingerre nem célzott elkerülő mozgások; spontán mozgások stb.). Ha a koponyában a nyomás a nagyagytól az agytörzsig terjed, egy törvényszerű motorikus reakcióséma áll elő, a végtagok reflexszerű behajlításával, majd kinyújtásával. Ha nem valamely súlyosbodó betegség szolgál alapul, a kóma éveken át eltarthat. Amennyiben egy agysérülést követő kóma nem húzódik sokkal tovább négy hétnél, a beteg akár eredeti teljesítőképességét is visszanyerheti. 
A kóma enyhébb formáinál az agyhullámokon keresztül az alvás-ébrenlét-ritmus is kimutatható. Ez azt jelenti, hogy az alvás önállóan, az eszméletvesztéstől is függetlenül szabályozott mechanizmus. Az apallikus állapot fogalmán voltaképpen azt értjük, hogy az agyköpeny (pallium) működése kihagy, s ez tudattalan állapothoz vezet. Ezt alátámasztaná az a feltevés is, mely szerint a tudat elsősorban az agykéreg ügye. Ugyanakkor ennek ellene szól, hogy az ébrenlét megszűnte, s ezzel az úgynevezett eszméletlen állapot bekövetkezte leginkább az agytörzsi terület sérülése nyomán figyelhető meg. Az apalliumos szindróma alapjául tehát szintén az agytörzs sérülése szolgálhat.
Az érintettekkel való kapcsolatot tekintve, a hozzátartozók, orvosok és nővérek számára nagy jelentősége van annak, hogy az eszméletlen ember még mennyire képes az észlelésre. Ennek pontos vizsgálatára alkalmasak az elektrofiziológiai technikák. Az eseményekkel korreláló potenciálok segítségével meg lehet határozni, hogy egy beteg például a szabályszerűséggel kapcsolatos elvárásait a külvilágra tekintettel építi-e fel, s ezeket adott esetben képes-e korrigálni. A vizsgálat során a páciens fülére illesztenek egy fejhallgatót, s lejátszanak egy felvételt, melyen szabályos időközönként éles hangok hallhatók. A felvétel úgy van megszerkesztve, hogy ezek a zörejek előre nem látható módon, átlagosan minden nyolcadik esetben kimaradnak. Ha az agyhullámokat mindig csak a kimaradó zörej után mérjük, az eredményeket összeadjuk, majd átlagoljuk, egy az eseménnyel korreláló potenciált kapunk, a P 300-at. Ez a pozitív, 300 ms-os késedelemmel fellépő jel a várakozások kiigazítását fejezi ki, ami az eszméletlen páciensek emlékezetében is kiépülhet, a tudatvesztés ellenére.
Ha a zörej kimarad, várakozásunkban csalódunk, és korrigáljuk a várakozási programot. E korrekciós folyamat megfelelője a P 300 pozitív hullám. Ezzel egy olyan technika birtokába jutunk, mellyel az eszméletlen állapotban lévő embereknél mérni tudjuk a kóma mélységét. Ténylegesen sok olyan kómába esett páciens van, akik produkálják ezt a várakozást korrigáló hullámot. Mindez azt igazolja, hogy komplex információfeldolgozás akkor is végbemehet, ha külső kritériumok szerint vizsgált tudat jelenléte nem mutatható ki. Kiépül tehát egy algoritmus, a külvilágnak egyfajta reprezentációja, mely szabályszerűségein keresztül felállít egy hipotézist. Ennek a feltevésnek a korrekciója nyilván még nem elegendően komplex folyamat, hogy a tudat meglétét feltételezni lehessen. A tudat több, mint egy reprezentáció felépítése, s annak lehetséges korrekciója. Inkább különböző folyamatok és külvilágról alkotott hipotézisek összevetésében áll  máskülönben a tudat azon fogalmának megfelelően, mely szerint az a külvilág reprezentációjának felépítése s annak alkalmi korrekciója, valamiféle automatává alakulnánk, amelyben maguknak a kiigazító mechanizmusoknak is bizonyos algoritmusos karakterük volna. Nekem úgy tűnik, hogy ez fontos belátás a reprezentációs teóriákkal szemben (amelyekben a reprezentáció a tudat karakterisztikumaként jelenik meg).

3.5 Locked-in szindróma és szemantika

A kómában lévő páciensek alapos vizsgálata rendkívül fontos, mivel ily módon nemcsak a kóma mélysége határozható meg, hanem adott esetben olyan állapot is kimutatható, melynél a kóma csak látszólagos, mivel a páciens ugyan tudatánál van, ám nincs abban a helyzetben, hogy a külvilághoz fordulhatna. Ez az ún. locked-in szindróma, melynek klasszikus esetében a páciens a szem fel-le mozgásán kívül nem képes semmilyen motorikus mozgást végrehajtani.
	Ennek a súlyos kórképnek az okozója az agytörzs struktúrájának összeomlása, többnyire agyvérzés következtében. Ha sikerül kimutatni a szemmozgás lehetőségét, meg lehet egyezni a pácienssel, hogy a “fel” az igent, a “le” pedig a nemet jelenti. Ily módon lehetőség nyílik rá, hogy a locked-in szindrómás beteggel kommunikáljunk. Problematikus a helyzet, ha a szem vertikális mozgása is hiányzik. Ilyen komplett locked-in szindróma esetén csak elektrofiziológiai technikákkal lehet megállapítani, hogy az érintett személy tudatánál van-e. Erre szolgáló módszer például a vizuális ösztönzéseken keresztül tesztelt eseménnyel korreláló potenciál. Ha a nyelvelméleteket, netán egy szenzualista atomizmust követünk, úgy ezeknek a betegeknek nem lehet szemantikát tulajdonítani, mivel nincs referenciájuk a külvilágra (“vitrinbe” zárt agy). 
	Azt gondolom, hogy elképzelhető egy olyan szemantika-fogalom is, amely illeszkedik az említett páciensek belső nyelvfolyamataihoz, s amelyet “belső szemantikának” nevezhetünk. Az agy nem “kínai szoba”, melyben a jelek csak külső csatornákhoz kapcsolódnak – amint azt Searle képzelte. Az agynak módjában áll, hogy ezeket a jeleket teljes mértékben metaforikusan használja. Így inkább egy telifüstölt hátsó szobához hasonlít, melyben költők jönnek össze titkos megbeszélésre.
	De még ha egy elszigetelten működő agytól megtagadunk is valamely saját szemantikát, amint azt a filozófus Hilary Putnam tette, attól még erre a jellemzően lingvisztikai pozícióra alapozva nem kell megfosztanunk az embert a méltóságától. A locked-in szindrómában szenvedő betegek különösen igénylik az odafigyelést és gondoskodást, annak pedig, aki el akarná vitatni tőlük a tudatot, s ezzel együtt – speciális filozófiai álláspontból kiindulva – a személyiséget, megemlítenénk Immanuel Kantot, aki rámutatott arra, hogy az ember lényegi dimenziói (a szabadság és a méltóság) biológiai alapon nem mutathatók ki, ezeket jogi alapon kell az embereknek tulajdonítani.

3.6 Az agyelmélet alkalmazása: halálközeli tapasztalatok

Nem utolsósorban azért olyan nagy az agykutatás iránti érdeklődés, mert alkalmas eddig megmagyarázhatatlan jelenségek értelmezésére. Ezek közé tartoznak a halálközeli tapasztalatok, melyeket helytelenül egyfajta “halál utáni élet” megtapasztalásaként szoktak volt leírni. A halálközeli tapasztalatok esetében nem a halál utáni “világ” megtapasztalásáról van szó, hanem olyan élményekről, amelyek akkor következnek be, ha az agyfunkciók extrém feltételek mellett zajlanak. Ilyen körülmények állnak elő, ha az agy vérellátása a szívműködés zavara vagy leállása miatt megváltozik, illetve akkor, amikor az agy a halálfélelem következtében maximálisan aktivizálódik.
	A reanimáció alkalmazása előtti időkben a szív leállásával megállapították a klinikai halál beálltát. Utóbb sor került az újraélesztési eljárások bevezetésére. A halál csak a szív leállása után 10 perccel következik be, mégpedig az agy visszafordíthatatlan károsodása következtében. Ezen idő elteltével már nem lehetségesek halálközeli tapasztalatok, azok a disszociációs agyi halál esetén (az agy visszafordíthatatlan működésképtelensége a szív tevékenységének megszűnte nélkül) sem egyeztethetők össze ennek a világnak a törvényeivel.
	A halálközeli tapasztalatok, mint az élő organizmus extrém helyzetben szerzett tapasztalatai, gazdag képanyagot szolgáltattak a kultúrtörténet számára. Az ezzel összefüggő élmények mélyebb betekintést engednek hétköznapi tudatunkba, anélkül, hogy egy bármiféle “túlvilágra” való rálátást garantálnának. Halálközeli tapasztalatok mindenekelőtt a következők:

1. egy testen kívüli perspektíva felvétele (az ember saját testét s a rajta manipuláló orvosokat, ápolókat egy ezek fölött lebegő perspektívából látja),
2. fény tapasztalása egy alagút végén,
3. segítő lényekkel (hozzátartozókkal és “angyalokkal”) való találkozás,
4. boldogság érzése.

1.	Testen kívüli perspektíva
 A páciensek újra és újra arról számolnak be, hogy a reanimáció alatt az újraélesztési jelenetet a saját testük, a tevékenykedő orvosok, ápolók és nővérek fölötti nézetből szemlélték. Ennek mindenképp van egy orvostudományi interpretációja. Az orvosok és mentősök egy szakszerűen végrehajtott reanimáció során folyamatosan figyelik a pupillareakciókat, s ehhez legalább egyszer kinyitják a szemet. A szituáció észlelése tehát létrejöhet a természetes vizuális rendszeren keresztül.
	A vizuális rendszer ekkor olyan perspektívát vehet fel, mely nem a perspektíva és saját szemünk tanult, begyakorolt egyesítésével operál. Kultúránkban olyannyira a reneszánsz művészet képi látásmódjára szorítkozunk, hogy gyakran egyáltalán nem tudatosítjuk, hogy számos hétköznapi helyzetben perspektívaváltást hajtunk végre. Az emberek 80 %-a visszaemlékezve arra, amikor utoljára uszodában járt, vizuális emlékezetében a vízben úszva látja önmagát, mintegy a medence széléről szemlélve. Jóllehet a medencében egy olyan perspektívát vettek fel, melyből közvetlenül csak a víz hullámait látták a szemünk előtt, utóbb módjukban áll önmagunkat másik perspektívából szemlélni.
Hasonló történik, amikor egy völgyben tett kirándulásra emlékezünk, melyre visszatekintve felvehetjük egy hőlégballon utasának perspektíváját, anélkül, hogy valaha is lepillantottunk volna a völgyre ebből a magasságból. Nem csoda, hogy az ember ezt a perspektívaváltó mechanizmust használja akkor, ha súlyos helyzetben lévő testével kellemetlen azonosulnia. Az említett halálközeli tapasztalat, a testen kívüli észlelés nem a túlvilágra utal, hanem arra mutat rá, milyen korlátozottan értelmezzük hétköznapi tapasztalataikat.

2.	Alagút-élmények 
Az alagút-élmények az idegrendszer önmegjelenítő képességének kifejezői. Az idegrendszer saját állapotának megfelelően képes kifejezésre juttatni ezeket a képi élményeket. Az agy két alapvető állapotról való belső tapasztalata, melyek egyike az ébrenlét-világosság, másika az alvás-sötétség, metaforikusan összeolvadhat az alagútélmény képeivel, amikor is a fénynek köszönhetően minden újból feléled, megelevenedik. 

3.	A segítő alakokkal (pl. hozzátartozókkal vagy “angyalokkal”) való találkozás
Érthető, hogy szélsőséges helyzetekben nem a “racionális Én”, hanem egy szeretett személy felé orientálódunk. A halálközeliség megtapasztalásának extrém helyzetében különösen kézzelfogható lesz az Én törékenysége. Ennek közömbösítésére szolgál a saját testnek és a saját Énnek az elhárítása. A közelálló személy a hétköznapi életben is gyakorta erősebb attraktor, mint a saját Én (vagy népiesen szólva: a szívünk egy másik emberért dobog).
	Különös jelentőségük van azoknak a beszámolóknak, melyek angyalnak nevezett lényekkel való találkozásokról szólnak. Itt alapvető kérdéseket kell tisztáznunk, például azt, mennyiben kapcsolódnak ezek a tapasztalatok a “hasonmás”-élményekhez. Hasonmás-észlelések az agy és a psziché számtalan megbetegedésének számtalan leírásában előfordulnak.  Ennek a jelenségnek az elemzése a kultúrtörténetet, legmélyebben pedig az ember önértelmezését érinti. Kérdés például, hogy az önkép, amit magunkról alkotunk, már nem eleve egyfajta hasonmás-e, s hogy az, amit önmegvalósításnak nevezünk, nem ennek a képi hasonmásnak a megvalósítására sarkall-e inkább, semmint a saját tudatvalóságunk intenzívebbé tételére.
	Nyilvánvaló, hogy a nem szemléletes tudatfolyam képes megjeleníteni magát olyan különféle képekben, melyeket önképként vagy egy másikkal való találkozásként értelmezünk. Ha ezt a modellt követjük, akkor jelenleg olyan kultúrában élünk, amely az alapmintát, amiből az angyallal való találkozás létrejön, a saját énnek szeretné betudni. Csak a saját én veszélyeztetettségének pillanataiban kap újból e kép másik hangsúlyt.

4.	Boldogság megtapasztalása
A halálközeli tapasztalatok túlnyomórészt kellemes érzéssel töltenek el. Csak az esetek mintegy 10 %-ában jelentkeznek kellemetlen élmények, pl. “ördög-víziók”. A kellemes érzéseket rebound-ként, a fájdalomérzetre adott erőteljes reakcióként foghatjuk fel. A fájdalmas szomatoszenzibilis érzetek elnyomása érdekében az idegrendszer olyan felszállópályákat aktivál, amelyek gátlóan hatnak a beérkező testi impulzusokra. Az ebben a rendszerben található transzmitterek az opiátokhoz hasonlóak, és elnevezésük: endokrín vagy endorfin.
	A halálközeli tapasztalatok természettudományos értelmezése kizárja, hogy itt a túlvilágról való közvetlen beszámolókról volna szó. Legfeljebb annyi engedmény tehető, hogy az agy krízishelyzetekben fogékonyabb a mélyebb impulzusokra. Amint Dosztojevszkij mondta egyszer: meglehet, hogy a beteg agy van közelebb az igazsághoz.
	Le kell szögeznünk, hogy a halálközeli tapasztalat gyökeresen megváltoztathatja az embert. Megterheléskor és krízishelyzetekben nyilván képződhet az idegrendszerben egy olyan új attraktor, mely azt az érzést kelti, hogy a legnagyobb veszély teremtette szélsőséges szituációkban is rendelkezésre áll. Nem kétséges, hogy gyakran kapaszkodunk tehát ilyen kulturális képződményeket előhívó attraktorokba, hiszen az emberi történelemben állandóan  jelen vannak az egyetemes katasztrófák, a fenyegető veszélyek és az individuális halál. 
	Demisztifikáltuk volna a halálközeli tapasztalatokat? Igen is, meg nem is. Egyfelől ezek az élmények nem szolgálhatnak a túlvilág megtapasztalásának kétségbevonhatatlan bizonyítékául, másfelől az emberi egzisztencia biztosításának mélyebb tapasztalásban rejlő lehetőségét igazolják. A “misztika” szó a “müein” igéből származik, melynek jelentése “bezárkózni”. Ha a halálközeli tapasztalatok rögzítésekor fellépő új attraktorról beszélni kezdünk, az a nyelvben felmorzsolódik. A misztikusok ezért mindig is hajlottak arra, hogy legmélyebb tapasztalataikat titokban tartsák. Ma az ezotéria exoterikus, és felhasználja a természettudományos magyarázatok mechanizmusait. Továbbra is akadnak azonban olyanok, akik óvatosan kezelik a maguk “boldogság-attraktorát”, s elővigyázatosak a világnak rajta keresztül történő értelmezésében, tudván tudva, hogy egy ilyen attraktor még hasonlóan szélsőséges tapasztalatok esetén sem hívható elő csak úgy egyszerűen, mindenki számára. Ezért nem is kezelik dogmatikusan és oktató módon. Joggal elvárják viszont, hogy a köréjük vont misztikus kart ne fejtsék le róluk. Hisz egy olyan értékes attraktor birtokában vannak, amit egy hűvös, én-vonatkoztatású ismeretelmélet a legnagyobb erőfeszítéssel sem képes előteremteni.

4. Beszéd, féltekei dominancia és balkezesség

4.1 A beszéd

Amikor Paul Broca francia sebész és antropológus 1861-ben felboncolta Paul Leborgne agyát, az eredmény szenzációt keltett. Leborgne úr a röviddel halála előtt bekövetkezett agyvérzése következtében kizárólag a “tan-tan” szótag mormolására volt képes. Elveszítette a beszéd képességét. A boncolástól a beszédközpont helyének megállapítását várták. Kiderült, hogy a szélütés által okozott agylágyulás a bal félteke egy bizonyos területére korlátozódott. Paul Broca a homloklebeny legalsó tekervényén elhelyezkedő mező pusztulásából arra a következtetésre jutott, hogy a beszéd mozgató központja, amit később róla neveztek el, ott lokalizálódik. A féltekei funkcionális aszimmetriáról szóló lokalizációs elmélete óriási meglepetést keltett. A beszéd az egyik agyféltekére korlátozódik! Broca a beszédprodukció kiesését motoros afáziának nevezte. A neurológiai kutatás ezzel új útra lépett, a beszéd funkcióit a motoros teljesítménnyel összefüggésben vizsgálták. Ebből kiindulva írta le Carl Wernicke neurológus a “szenzoros” afázia jelenségét, s azt a hallópálya közelében lévő központ károsodásával magyarázta. Ezáltal megtörtént a szenzoros és a motoros afázia teljes elkülönítése.
	Finkelnburg az elméletek integrációját kísérelte meg, amikor kidolgozta az aszimbólia koncepcióját, és leírta érmék, zászlók felismerési zavarának jeleit. Wernicke szembe helyezkedett ezzel a koncepcióval, s azt állította, hogy az általános jelzavar nem izolálható szindróma, hanem egyfajta demencia. A tudományos vitába bekapcsolódott neurológiai kutatásai révén a pszichoanalízis későbbi megalapítója, Sigmund Freud is az afáziákról szóló tanulmányával, melyben az aszimbóliákat differenciálta, elhatárolva az agnóziát, a tárgyak felismerésének zavarát az afáziától.
	Sigmund Freud afáziákról szóló írásában figyelmeztetett a lokalizációs elmélet határaira, miután kimutatta, hogy a funkciók komplex felépítését, ahogyan az a fogalmi ábrázolásban megjelenik, nem lehet egy kétdimenziós cortex-térképre vetíteni. Ez a gondolat jelentette a psziché többdimenziós vizsgálatának kiindulópontját. A tudomány ma már képalkotó eljárások segítségével képes az agyfunkciók dinamikáját a maga háromdimenziós valójában ábrázolni, és ily módon Freud kritikáját, amelyet a lokalizációs elméletre gyakorolt, jobban megérteni.
	Ha a beszédet kívánjuk lokalizálni, sok múlik a beszéd meghatározásán. Amennyiben a humort, az iróniát, a társalgás folyamán a témaváltást és hasonlókat a beszédhez soroljuk, meg kell állapítanunk, hogy a beszéd jobb féltekei agyi funkció is.
	A jobb félteke nyelvészeti értelemben vett beszédfunkciói nem terjednek ki mindenre. A fonémák közül elsősorban a magánhangzók felismerése történik meg, és a nyelvtani teljesítmény alig múlja felül az “egyszavas mondatok” szintjét. Érthető tehát, ha a kognitív teljesítmények zömét folyamatként értelmezzük, amelynél is a jobb félteke kognitív elemzéseinek és koncepcióinak beszéddé alakítása a bal féltekében megy végbe.
	Az agyfunkciókat feltérképező eljárások egyre inkább azt mutatják, hogy a belső beszéd is kapcsolatban áll a hangtani központok aktiválásával. Az elsősorban nem fonetikus  mint például a kínai nyelvben használatos  írásjelek alkalmazása is jelentős mértékben a bal félteke hangképzésre orientált központjain keresztül történik. Ilyen értelemben kijelenthetjük, hogy a “logosz” az agyi funkciók lényegi orientálódási alapja. Az evolúció történetét szemlélve megfigyelhető, hogy az az agyterület, ahol az ember motorikus beszédcentruma található, a makákó majmoknál a szociális magatartásformák imitációjáért felelős.
	A beszédfejlődés az evolúció terén rendkívüli jelentőséggel bír, hiszen ez tette lehetővé nagyobb közösségek kialakulását. Míg a főemlősök a testkontaktus technikájával csak legfeljebb 50 egyedből álló csoportokat alkothattak, addig az emberi beszéd képes 200 főt is közvetlenül közösséggé szervezni.
	Még ha az agyi funkciók a neoronok szintjén szubszimbolikus értelmet nyernek is, a beszédcentrumokból eredő erős organizáló erő megléte tagadhatatlan.
	A beszédfunkciók megoszlása a hemiszférák tekintetében nemenként különbözőképpen strukturált. Nemcsak arról van szó, hogy a női nem inkább bilaterális, míg a férfiaknál a bal félteke a domináns, hanem az is megállapítható, hogy az agyi lateralizációs lehetőségek tekintetében a nők nagyobb rugalmassággal és variabilitással rendelkeznek.

4.2 A bal és a jobb félteke

4.2.1 A gödeli problematika biológiai értelmezése

Az emberi organizmus jellemzője a tükörképes, megkettőző szerkezet. Több páros szervünk van, és a nyilvánvalóan páratlan orgánumok közül például a gerincvelő is kettős idegpályával rendelkezik. A kettőződés nem a nagyagy félgömbjénél kezdődik, viszont itt válik szemmel láthatóvá, mivel szerkezete itt ágazik ketté. 
	A két agyféltekét szövetrendszer köti össze, mely 200 millió neuritból áll. Ezek az idegszövetek a két féltekében található több milliárd sejtnek csupán töredékét képesek egymással közvetlen kapcsolatba hozni. Bizonyos értelemben kijelenthetjük, hogy a két agyfélteke az elkülönítés és az egységes feldolgozás köztes állapotát jeleníti meg.
Véleményem szerint ez a köztes állapot a gödeli probléma biológiai értelmezésére szolgálhat. A Gödel-tétel kimondja, hogy egy aritmetikai rendszeren belül az adott rendszerről nem hozhatunk döntést anélkül, hogy magát a rendszert ez által ne bővítenénk. Vélhetőleg az agy duális biológiájában eme életbölcsesség rejlik: az ellentmondást, ami az által keletkezik, hogy egy önmagában vett rendszer önmagáról mint egészről hoz döntést, az egészről alkotott elképzelések “eldöntetlen” különválasztásával lehet tompíttani. Az emberi lét problematikája abban áll, hogy meg kell birkóznunk ezekkel a szétválasztásokkal, és az egymásnak ellentmondó ítéletek teljes elkülönítése és integrációja között meg kell találnunk a helyes utat, amely az ész és tudat korábban javasolt koncepciójának megfelelően a tudatos feszültség elviselésében a legkülönfélébb verziókat vonultatná fel.

4.2.2 Tükörmozgások

Az ember idegrendszerének kettőssége megnyilvánul néhány patológiai esetben, de egyes normálisnak mondható, mégis zavaró mechanizmusban is kifejezésre jut. Ilyenek például a tükörmozgások, a “mirror movements”. Az egyik kéz ujjizmainak mozgatásával, az idegrendszer tükörképes szerkezetének köszönhetően, a másik kéz izomzatának enyhébb, rendszerint szemmel nem érzékelhető mértékű aktivizálása is bekövetkezik, kiváltképp betegségek és túlzott aktiválás esetén. Ezeket a rejtett mozgásokat az izomtónusok mérésével kimutathatjuk, és az agyvérzés által okozott féloldali bénulás terápiájában a lebénult testrészek aktiválására használhatjuk. A tükörképes mozgások rendkívüli jelentőséggel bírnak például rendőrségi bevetések során, mikor a rendőr egyik kezében a kibiztosított pisztolyt tartja, s közben másik kezével az ajtókilincshez nyúl.
	A kilincs lenyomása kiválthatja a pisztolyt tartó kéz kisebb ellenmozgását, s ez feszült idegállapotban nem ritkán a fegyver elsütéséhez vezet. A korábbi felfogástól eltérően tehát itt nem egyszerűen mélyen rejlő lelki, hanem neurofiziológiai-neuropszichológiai mechanizmusokról van szó, amelyek a duális idegrendszerrel hozhatóak összefüggésbe. 
	A bilaterális mechanizmusok a törzs közelében lévő izmokra erőteljesebben jellemzőek, mint a törzstől távol eső kéz apróbb izmaira. A törzsben található a motorikus idegszövetek jelentős része, amelyek nem keresztezik az egyik agyféltekét a test ellentétes oldalával. A törzs mozgása ezért egységesebb, és nem lehet az összefüggéseiből kiragadva vizsgálni, mint az ujjak mozgását. A beszédközpont kiesése esetén előfordulhat, hogy a törzsre vonatkozó utasításokat (Forduljon meg egyszer!) a páciens még megérti, miközben a törzstől távol eső ujjak izomzatát érintő felszólításokat (Szorítsa ökölbe a kezét!) a nem lebénult végtaggal sem tudja felfogni és végrehajtani.

4.2.3 Evolúciós szempontok

A nagyagyféltekék rendszerelméletének alapvetően duális szemlélete nem lenne teljes az evolúcióbiológiai aspektusok nélkül. Ezzel kapcsolatban két szélsőséges példát szeretnék megemlíteni, a tyúkokét és a tintahalét.
	A tyúkoknál az agyi funkcionális aszimmetria már a tojásban kialakul, mivel az embrió úgy tartja a fejét, hogy a tojáshéjon átszűrődő fény a jobb szemét éri, és a bal teljesen el van takarva. A tyúk két szemének látómezői alig keresztezik egymást, a féltekei specializáció maradéktalanul végbemegy. Az ellenség azonosítására a kifejlett tyúk inkább a jobb szemét használja. 
	A tintahal idegrendszere az ember bilaterális felépítésű idegrendszerének érdekes ellenpólusát jeleníti meg. A tintahalnál az idegrendszer szerkezetének kettősségéről nem beszélhetünk, és a nemi funkciók, melyek az ember esetében a törzs középső vonalrendszeréhez rendeltek, a tintahalnál a fogókar perifériáján helyezkednek el.
	Nem lenne méltányos, ha az ember különlegességének kapcsán nem emelnénk ki, milyen szélsőséges méreteket ölhet az agyban az információk konvergenciája és többszöri feldolgozása, ami a “leképezési”-szintek struktúráját és mennyiségét tekintve nem feltétlenül tükrözi a perifériális felépítési terv sajátosságait.

4.3 A balkezességről való átszoktatás következményei

Nézetem szerint az ember evolúciójának további alakulása jórészt attól függ, hogy a féltekék együttműködésének milyen új mintázata jön létre. A balkezesek körében a féltekei dominancia kifejlett változataival találkozunk. Erősen leegyszerűsítve tehát fogalmazhatnánk úgy, hogy az ember következő evolúciós szintje a balkezeseken múlik, de legalábbis ők vetítik előre azt. A beszéd és a bal-és jobbkezesség lokalizációja között kapcsolat áll fenn, amely összeköttetés balkezesek esetében kevésbé erős. Ennek oka részben az átnevelésükben keresendő. A balkezesek beszédcentrumának elhelyezkedése nagyobb számú variációs lehetőséget, s ennek köszönhetően nagyobb kreativitási potenciált is jelenthet, ugyanakkor bizonyos lelki bántalmak, a dadogás és a neurózis is erre vezethetők vissza. 
	Az átszoktatott balkezeseket tömörítő szervezetek rámutatnak arra, hogy az átszoktatás révén a saját magukhoz és cselekedeteikhez való viszonyuk zavarttá vált. Mélyreható, megrázó élmény gyermekként szembesülni azzal, hogy mindent fordítva csinálunk, s ez gyakran megnehezíti vagy lelassítja személyiségünk kibontakozását, illetve csak egy későbbi életszakaszban találjuk meg végre helyünket a világban. A individualitás lényege nem abban rejlik, hogy az Ént kimondjuk, és saját magunkra tudunk hivatkozni, hanem abban, hogy személyiségünk sajátos vonásait, amelyek idegrendszeri paraméterekkel is jellemezhetők, hagyjuk kibontakozni. Az ember egyediségének a neuropszichológia által leírható dimenziók tekintetbe vételével történő respektálása nem csorbítja, hanem éppenséggel növeli az egyéniséggel szembeni tiszteletet.
	A balkezesség elfogadása még sokaknak gondot okoz. Az édesanyánk gondosan ügyelnek rá, hogy kisgyermekük a "szép" kezecskéjével egyen. A balkezesség előfordulási gyakoriságáról szóló neuropszichológiai statisztikák kultúránként jelentős különbségeket mutatnak. Észak-Amerika lakosságának 12 %-a, Németországban az emberek l0 %-a balkezes, s az arány az iszlám országokban 1 %. Minden amellett szól, hogy ez nem egyfajta genetikai különbség kifejeződése, sokkal inkább az adott kultúrák mássággal szemben tanúsított eltérő magatartásával magyarázható. Az átszoktatott és az át nem szoktatott balkezesek egyaránt kreativitást mutatnak, előbbiek azonban bonyolult agyi folyamatok mélyebb élményét is őrzik. Hogy vajon a nehezebb agyi folyamatok kreativitásként való felfogása a kultúrákra ösztönzően hatott, vagy – mint az állítólag jobbkezességre átszoktatott Goethe hasonmás-élményei esetében – nem minden ok nélkül éppenséggel gátlásokkal és kettőződésekkel terhelte a kultúrát, a kutatás számára még nyitott, de fontos kérdés. Az átszoktatás gyakorlatának megléte azt mutatja, hogy az individualitást még nem a lehetőségek tárháza bővülésének jeleként fogjuk fel. Az individualitás még nem telepedett meg az individualitásról folyó beszéd meta-szintjén. 

4.4 Egyéniség és személyiség

A szingularitást, egy emberi individuum egyediségét még nem határoztuk meg, ha az egyéniséget egyfajta Énként vagy szubjektumként tekintjük. Az egyes szám első személyű elbeszélés is hasonképpen működik, mintha az egyes ember különlegessége mindenkié lenne, amit aztán saját magára vonatkoztathat. Ez sokkal inkább valami általános érvényű, ami az individuális személyiség kialakulásának csupán az egyik feltétele a sok közül.
	A szabadság nem az egyes szám első személyű megfogalmazásban ölt testet, hanem csakis tulajdonságaink, különös ismertetőjegyeink és adottságaink elfogadásával bontakozhat ki. A kibontakozás folyamatára vonatkozó döntések meghozatala nem szükségszerűen az Én kifejezett parancsára történik, létrejöhet úgy is, hogy sorsunk tervezésénél például a zongorának mint hangszernek a bűvöletére bízzuk magunkat. Amennyiben minden zenei tevékenység visszavezethető volna egyfajta tudatos Én-referenciaközpontra, a tizenhatodokat törölnünk kellene a zeneirodalomból, mivel azok túl gyorsan követik egymást ahhoz, hogy közöttük bármilyen reflexív aktus létrejöhetne. A szólista eltévesztheti a futamokat, ha önmagáról kezd el gondolkodni zenélés közben. Sok cselekvést csak akkor sikerül végrehajtani, ha közben nem gondolunk saját magunkra.
	Mielőtt téves filozófiai következtetéseket vonnánk le, tisztázzuk: vannak olyan cselekvések, melyek végrehajtásának feltétele, hogy ne kísérje őket az "én gondolkodom" képzete. A zongorista természetesen a Toccata előadása közben is eldöntheti azt, hogy pályát módosít. De ennek a mozgatórugója sokkal inkább a vonzó alternatíva (pl. idegenvezető lesz Toscanában), vagy az a felismerés lehet, hogy ujjainak játéka nem megfelelő, és nem az "én gondolkodom", ami Kant szerint valamennyi cselekvésünket kíséri. A szabad döntéshozatalhoz ez nem tartozik hozzá szükségszerűen, sőt, bizonyos esetekben akadályozhatja is azt, hacsak nem olyan gondolatokról van szó, melyek meg akarnak maradni a filozófia birodalmán belül.
	Ez nem jelenti azt, hogy a karteziánus “cogito ergo sum” hagyományára épülő, az "én gondolkodom" aktust hangsúlyozó filozófiát elutasítom; inkább arra kívánok rávilágítani, hogy formalizmusát nem lehet egyszerűen lefordítani a mindennapi életre vonatkozó tanácsokra, illetve, hogy nem egy életbölcsesség és belátás megnyerésére szolgáló algoritmus. E filozófiai hagyománynak az erősségét inkább abban látom, hogy az "én gondolkodom"-mal   – még ha hiányos, nem teljes formában is – egyszerű, kézzelfogható módon juttatta kifejezésre egy ember individuumként való létezését. Ha racionálisan kell emberekről döntenünk, hasznunkra válhat az emberi lét racionálisan könnyen fölfogható formulája.
	Tehát nem az a célom, hogy e formula tökéletlenségére mutassak rá (például azokkal kapcsolatban, akik agysérülésük következtében nem tudnak saját magukról gondolkodni), hanem azt szeretném hangsúlyozni, milyen fontos szerepet játszott az emberek  ha nem is emocionális, de legalább jogi szempontból történő  elismerésében, amit azután olykor könnyebben követhet az érzelmi alapú elfogadás, sőt rokonszenv.
	Az emberi jogoknak az "én gondolkodom" hagyományára történő felépítésével különösen fontos szerephez jut a gondolkodás, a kognitív és más neuropszichológiai teljesítmények terén egyéni fogyatékkal élő emberek jogi megítélése. Az embereknek a “cogito ergo sum”-ban foglalt formális egyenlősége nagyban hozzájárult az egyenlőség elvének kialakulásához, mely mint jogi elv, nyilvánvalóan nem tehetett kijelentéseket a különböző egyének biológiai sajátosságairól. Ha azt a nézetet vallanánk, hogy a jogi egyenlőségre tekintettel a biológiai-pszichológiai egyenlőségért is pert indíthatunk, akkor arra kellene gondolnunk, hogy valamennyi világra jövő ember genetikai állományából eredően rendelkezik egyenlő esélyekkel társadalmi önmegvalósításában.  A jövőben valószínűleg nagy kompenzációs energiabefektetéssel végbemennek majd a genetikai esélyegyenlőség megvalósítását célzó folyamatok. A mai társadalom már elegendő biológiai értelmezéssel rendelkezik az egyenlőség jogára vonatkozóan, melyet a szabadságjogok és az egyenlőség biológiai és neuropszichológiai útra terelésének előfutáraként tekinthetünk.
	Belátható időn belül az egyén fogalma már nem az igazságosságról és egyenlőségről folytatott viták megkérdőjelezhetetlen kiindulópontját képezi majd, hanem a genetikai és idegrendszeri komponensek síkján maga kerül az igazságosság fogalma alá. Mindazonáltal nem Anaximandrosz hajdani felfogásában, aki az általános igazságosság gondolatával a dolgok múlandóságára akart emlékeztetni. Az egyén biológiai felépítése peralappá válhat.
	Aki az írott nyelvvel nehezen boldogul, abból még lehet kiváló orvos vagy építész. Ezt statisztikai vizsgálatok igazolják. Amennyiben az írás- és olvasás valamilyen zavarával (legasthénia) rendelkező tanulókat ezen nehézségeik alapján ítélnénk meg, a társadalmat kitűnő műszaki szakemberektől, az egyént pedig adottságainak, tehetségének kibontakozásától fosztanánk meg. A társadalmi igazságosság megköveteli, hogy az egyén tulajdonságait ne csak jogilag, hanem biológiai szempontból is egyenrangúnak fogadjuk el.
	E tekintetben a társadalom jó úton halad, de az esélyegyenlőség még nem valósult meg. Gondoljunk csak azokra, akiknek sajátságos féltekei dominanciájuk nem a konstruktív számtani teljesítményt erősíti, hanem a bal féltekéhez tartozó élő nyelvi produkcióik lesznek kiugróak. Ahogy a legasthénia az agy bal féltekéjének deficitje, és gyakran együtt jár a jobb agyfélteke kiugróan magas szintű teljesítményével, ami viszont olykor a bal félteke funkcióinak még alacsonyabb működési szintjét eredményezheti, úgy az is előfordul, hogy a jobb félteke funkciói működnek alacsonyabb szinten (számolás, viselkedés), ami szintén nemcsak összefüggésben áll a másik félteke teljesítőképességével, hanem gyakran ez teszi lehetővé a magas szintű agyi működést a bal féltekében található beszédközpontban. Következésképpen a tanárokat arra kellene buzdítani, hogy tolerálják  a tanulók alacsonyabb matematikai vagy viselkedésbeli teljesítményét is, hiszen ezek éppúgy a féltekék összjátékának funkcióbeli sajátosságaival függnek össze, mint a legaszténia esetében, csakhogy itt a másik félteke a domináns. 
	A gondolatmenetet folytatva kijelenthetnénk azt is, hogy képességek, készségek hiányát tudomásul sem kellene vennünk, hiszen szakmai csúcsteljesítmény eléréséhez elegendő az is, ha egy valamiben tehetségesek vagyunk. De mi a helyzet akkor, ha az alacsony teljesítőképesség az egyén valamennyi adottságára vonatkozik? Tekintettel kell lennie a társadalomnak erre is, mert itt valószínűleg szervi eredetű okokról van szó? Hiába is próbáljuk érvelésünket ebbe az irányba folytatni, valójában nem kerülünk közelebb ahhoz, hogyan is lehetne a hiányzó biológiai tulajdonságáért az egyént kárpótolni.
	Ha belemerülünk olyan, az embert érintő kérdésekbe, melyek kapcsolatban állnak az agykutatással, alkalmasint meglepetések érnek bennünket. Hogyan viszonyuljunk ahhoz a felismeréshez, hogy az agykutatás számunkra feltár olyan dolgokat, amelyek nemcsak tudatunk horizontját szélesítik, hanem hétköznapi tapasztalatainkkal olykor ellentmondásban állnak?
	Az identitás megváltozhatatlan voltáról szóló feltételezések már a mélylélektant is megingatták. Az agykutatás ugyanakkor nem csupán újabb sötét területet, egyfajta pincét tár fel a tudattalan szintjén, hanem egy újfajta építkezési formára is rámutat, amelyet eddig még nem ismertünk. Ez az építkezési módszer alkalmazása közben változásokon megy keresztül, ám egy szoba olykor teljesen zárva marad. Az agyban a használaton kívüli idegsejtek elhalhatnak; a jelenség elnevezése: apoptózis. Az érintett egyén számára azonban ez nem feltétlenül jelenti azt, hogy bizonyos információk visszafordíthatatlanul elvesznek, viszont valószínűleg egész más kontextusban merülnek fel. Az ember újratervezheti önmagát, ugyanakkor fennáll annak a veszélye, hogy mégis a régi minta érvényesül. Ebben az értelemben az agy életrajzíró szerv, még akkor is, ha az érintett személyt nem érdeklik a biográfiák, alkalmasint még a sajátja sem. Az agy elegendő ismertetőjelet és mintát bocsát rendelkezésre a változtatáshoz.
A változást célzó kísérlet már önmagában is beavatkozás a kognitív mintába. Az individuum története nem olvasható le úgy az agykéregből, mint a fáé az évgyűrűiből. De éppen ez a gondolkodás fő ismérve is, vagyis hogy megkísérli a rétegzés hasonló formáit. A dinamikus folyamatokra való állandó visszakapcsolás révén az embernek az időjárás matematikájánál többet sikerül az emlékezet során előállítania. Az emlékezés és a visszahatás során az agyi kognitív aktivitás információi átformálódnak. Noha az ember eközben állandóan új dinamikus képzeteket alakít ki, közben a már meglévőket is megerősíti. A gondolatváltást a katasztrófaelmélet differenciálgeometriájánál több határozza meg: az emlékezetbe idézett szerkezetről való gondolkodás egyúttal többé-kevésbé azt a mintát is felhasználja, amelytől elüt.
	A gondolkodás úgy kezdődött, mint az egysejtűek pseudopodiumainak első lépése: minden egyes lépés egy továbbit von maga után. A gondolkodás nem egységes pontból történik, inkább ennek keresését jelenti. Heidegger a“Mit jelent gondolkodni?” (Was heißt denken?)  kérdését a kétértelműség rá egyedülállóan jellemző módszerével közelítette meg. Elsőre úgy tűnik, a kérdés a gondolkodás ártatlan definiálására irányul, utóbb azonban meglepő módon arra fut ki, hogy valami gondolkodást parancsol ("heißt") ránk, gondolkodásra szólít fel. Heidegger szerint ez az az “esemény”, amelyből idő és lét erednek. Alapjában véve ez a gondolat nem áll messze az agykutatástól, mely korunkra már felismerte, hogy különösen a jobb oldali temporalis lebeny ingerlése nyomán keletkező mélyreható élmények és traumák a maguk szokatlan energetikai konstellációiban állandó reflexióra serkentenek, és gyakorlatilag annak a belső monológnak a forrásai, amelyek meghatározzák az ember gondolati életét. Szerencsés körülmények között mindez nagy szabadságfokkal mehet végbe, úgy, hogy valami nem gondolkodásra kényszerít bennünket, hanem gondolkodtat.
	Ugyanakkor nem minden esetben adott az eseménytől, különös élménytől és traumáktól való disztancia. A mindennapi munkára jellemző gondolkodás gyakran egyáltalán nem mélyülhet el az alapvető élményben, hanem el kell vonatkoztatnia attól. Ez is hozzátartozik az emberi sorshoz, és olykor fel kell tennünk a kérdést, vajon a mindennapos munkánk, a szabad esték és hétvégék megkülönböztetése nem befolyásolja-e döntő módon azt, hogy agyunkban mely kognitív minták raktározódnak el, s melyektől válunk meg. Agykutatással foglalkozó laboratóriumok már kimutatták, hogy a gondolkodás sokkal több területet és egyedi működési mechanizmust tud felmutatni, mint ahogy azt a korábbi gondolkodási elméletek az utcán szerzett vagy deduktívan elsajátított kategóriákkal magyarázták.
	Az agykutatás egyre több individualitásra jellemző, egyedi tulajdonságot tár fel, és lehetséges, hogy az általános törvényszerűségek, melyek ezekből adódnak, az individuáció törvényeit fogják alkotni. Mindinkább látható, hogy az individuum akkor tud legjobban kibontakozni, ha egy saját(os) magatartást vesz fel, azt el is fogadja, és felismeri az ezzel járó egyedülálló kognitív esélyeket. A társadalomnak szüksége van a sokféle individuális agyra; még a kezelést igénylő személyek túlzott félelemérzete, szorongásai is a társadalom hasznára válhatnak, ha a félelem egyfajta figyelmeztető jelzésként a kultúrát visszafogottsággal gazdagítja.

4.5 Öregedési folyamat

Az újszülötteknél az idegsejtek képződése még nem teljesen lezárt. Az érési és differenciálódási folyamatok mégis főként a már meglévő idegsejtek közötti kapcsolatok kiépítését érintik, a kevéssé igénybe vett neuronok el is veszhetnek. Elvileg nem kizárt, hogy felnőtt korban is képződhetnek agysejtek. Az énekesmadaraknál kimutatták például, hogy azokban az évszakokban, amikor énekelnek, pótlólagos neuronok keletkeznek. Hasonló jelenség az ember esetében az epilepsziás hegszövet tekintetében merült fel, ez azonban még vitatott. Az emberi agy teljesítőképességét alapvetően nem pótlólagos idegsejtek keletkezésével, hanem új kapcsolódások képzésével és a szinaptikus egyensúlyok differenciálásával biztosítja. Az élet első éveiben a kevéssé használt idegsejtek elpusztulnak. A későbbi életszakaszban (40 év felett) bekövetkező idegsejt-elhalás nem az agyi teljesítőképesség hanyatlásának tekintendő. Az átrendeződést a haszontalan jelek túlképződésének visszafogásaként, egyszerűen szólva a lényegesre való koncentrációként foghatjuk fel.
	Nem úgy Alzheimer-kór esetében. E betegségnél a fehérje lerakódása a sejt működésének elvesztéséhez vezethet. A betegség tüneteinek megjelenése előtt már 30 évvel kimutathatók az agysejtben a jellemző lerakódások. A működési zavar nem csak az emlékezetet érinti, az Alzheimer által leírt első esettörténet a hölgybeteg extrém féltékenységével kezdődött. 

5. Módszerek

5.1 Rövid történeti áttekintés

Galvani az elektromosság jelenségét eredetileg biológiai organizmusok elektromos tulajdonsága révén fedezte fel. Megfigyelte, hogy a fémrácsra erősített békacombban a fémek összeérintése izomrángásokat okoz. A tudósról elnevezett galvanométer alkalmas volt az izmok és idegek elektromos hulámainak mérésére. Ezzel megteremtődött a neuropszichológia alapja.
Fritsch és Hitzig 1870-ben a csatatéren folytattak neurológiai kísérleteket. A nyílt koponyatörést szenvedett katonák agykérgét elektromos impulzusoknak vetették alá. Ezzel a technikával sikerült kimutatniuk az agykéreg motorikus működését. A megfigyelés további differenciálása csak a 20. század negyvenes éveiben vált lehetségessé, amikor az agyi sérülések orvosi kezelésében előrehaladás következett be. Wilder Penfield kanadai idegsebésznek az agykéreg elektromos ingerlésével végzett operációi lehetővé tették a mozgás és érzékelés agyi régióinak pontos feltérképezését. Ezzel a technikával Penfield meg tudta határozni a beszédért felelős központok helyét is. Ma már egész elektródakötegeket lehet az agy felszínéhez csatlakoztatni az agyi funkciók pontos meghatározása érdekében.

5.2 Általános tudnivalók

Az agykutatás köré a legkülönfélébb módszerek csoportosulnak, melyek a kutatás keretében külön-külön alakultak ki, mégis nyilvánvaló kapcsolatban állnak más alapvető tudományágakkal, mint a biológia, fizika, kognitív tudományok, pszichológia. Az integratív tudományok egy része, pl. a kognitív pszichológia az agykutatás eredményeinek köszönheti sikereit. A klinikai gyakorlatban, de a kutatásban is jelentős szerepet játszanak az elektrofiziológiai technikák, a feltérképező eljárások és a neuropszichológiai vizsgálatok.
	A gondolkodás, az érzékelés és az agyi folyamatok közötti összefüggések keresésében gondosan ügyelnünk kell arra, az agyi folyamatok mely szempontjait tartjuk szem előtt. Ha a szellem-anyag hagyományos dualista felfogásából indulunk ki, tisztában kell lennünk azzal, hogy az egyes módszerekkel az agyat csak egyféle szempontból közelíthetjük meg, s hogy a megismerés és agyi folyamat közötti kapcsolat nagyban attól is függ, az agyi folyamatok mely aspektusát vesszük. Ha az információelméleti téziseket vonjuk be vizsgálatunkba, és megmaradunk a modellezés szintjén, talán az tűnik a legkézenfekvőbbnek, ha az agyat inkább szellemi, mintsem anyagi szervnek tekintjük. Így tett Hans Berger, az EEG alfa hullámainak felfedezője is, aki azt gondolta, hogy az agy energiadimenzióinak mérésével egyben a psziché energiadimenziói is megragadhatók. Már az információ és az energia fogalma is a legbonyolultabb fizikai és információelméleti összefüggések egész kozmoszát nyitja meg, így test és lélek dualizmusa máris erősen leegyszerűsített sémának tűnik. A szellem és anyag, test és lélek közötti összefüggésekről szóló vita alapjainak tisztázásához elengedhetetlen, hogy a neurológiai tudományok módszereit közelebbről megismerjük.

5.3 Elektrofiziológia

5.3.1 Agyi áramlatok mérése

Az agy globális aktivitásának megállapítására szolgáló egyik fontos technika a fejbőrön, az agykéregben vagy az agy belsejében lévő feszültségkülönbség mérése. A fejbőrről levezetett (nem invázív) EEG módszere az agyi áramok időbeli és feszültségre vonatkozó viselkedési módozatait mutatja, amelyeket a finom idegsejt-nyúlványok (dendritek) aktivitásának summapotenciáljaként foghatunk fel. A lazult állapotban, csukott szemmel mért alfa-alapritmus (másodpercenként 8-12 kilengéssel) a szem kinyitásával deszinkronizálódik. Az alfa-szint szinkronizációjának elvesztése a formatio reticularis aktiválására, az agytörzs növekvő aktiváló rendszerére vezethető vissza.
	A figyelem, a koncentráció és a kognitív folyamat az alfa-spektrum tartományában nem szinkronizációval, hanem deszinkronizációval jár. A deszinkronizációt egy a 40 Hertzes tartományba eső koherenciaképződés egyenlíti ki. Az EEG nem a megismerési folyamatok idejét méri, sokkal inkább annak váltakozó időparamétereit tükrözi. Az EEG-ben zajló számos nem lineáris folyamat ellenére is módunkban áll – éppen a paraméterek komplexitását kihasználva – az agyi hullámok további, várható viselkedését előre megállapítani. Így válik lehetővé az EEG-paraméter komplexitásvesztéséből kompenzációs szinkronizációk, akár epilepsziás rohamok előrejelzése is. Az ezt célzó kutatások nagy ütemben folynak. Fejlesztés alatt áll egy olyan mikrochip, mely az agyba ültetve epilepsziás betegek rohamait prognosztizálja, és megelőzésképpen az agy-gerincvelői folyadékba antiepileptikus szert adagol.

5.3.2 Előidézett potenciál

Az agyi elektromos aktivitásból kinyerhetünk olyan jeleket, melyek az érzékszervek működésével korrelálnak. De a kívülről érkező stimulusok nélkül is létrejöhet agyi hullám, pl. a figyelem eltolódásával, a várakozások korrigálásával összefüggésben, vagy szokatlan szemantikai szituációban. (Ilyen pl. a 300 ms után megjelenő pozitív hullám, mint a várakozás korrekciója; vagy a 400 ms után érkező negatív hullám szemantikai inkongruencia esetén: “A kávéba cukrot és cementet tett.”) A kognitív folyamatokat diagnosztikai célból befolyásolni lehet mágneses térrel. Ha a koponyához helyezünk egy mágnestekercset, olyan agyhullámokat válthatunk ki, melyek motorikus reakciókat indukálnak, de interferenciáik révén a beszédészlelés, sőt hangulati zavarok (pl. a depresszió) vizsgálatára is alkalmasak.

5.4 Agyi funkciókat feltérképező eljárások

Az agy kognitív folyamatai a neuronok azon aktivitásán alapszanak, amely a jelek feldolgozásakor elektrolit-eltolódással jár. Az eltolódások, különösen a káliumé, az agyi edények izomzatára azonnal hatnak, és ily módon a kognitív folyamatokkal korrelációban a vérellátás megváltozását eredményezik. Funkcióját tekintve ez igen hasznos, mert azok az agyi területek, amelyekben az energiafelhasználás nagy, további energia-utánpótláshoz juthatnak. A radiológiában és a nukleáris medicinában használatos technikákkal közvetlenül befolyásolhatjuk a vérellátást és az energiafelhasználást, s általuk láthatóvá tehetjük a megismerési folyamatok energetikai bázisát. Ez elsősorban izotópok (PET, SPECT) alkalmazásával, másrészt a funkcionális magspintomográfiánál a megváltozott elektronspin mérésével sikerülhet.
	A pozitron kibocsátásán alapuló terápia a radioaktívan megjelölt glükózzal, valamint transzmitterek radioaktív jelölésével is dolgozik. A kogníciót kísérő anyagcsere-folyamatok feltérképezése hasonlóképpen lehetséges differenciált SPECT-technika alkalmazásával is.
	Mindhárom említett eljárás korlátozottan eredményes az időbeli dimenziók feloldásában. Mindent egybevéve a kognitív neurológiát mégis jelentős mértékben előrelendítették az agyi funkciókat feltérképező eljárások, mivel ezen módszerek révén betekintést nyertünk differenciált megismerési folyamatokba (pl. figyelem, tudat, beszéd, észlelés).

5.5 Neuropszichológia

Hétköznapi emberekkel végzett pszichológiai teszteljárásokkal a neuropszichológia a kognitív és érzelmi folyamatokat vizsgálja. A teszteket az agy sérüléseinél és agyi funkciók korlátozott működése esetén is alkalmazzák. A több száz neuropszichológiai teszt közül említsünk meg egyet. A Wisconsin-Card-Sorting-Test (WCST) segítségével az ember azon képessége vizsgálható, hogy szabályszerűségek alapján tud-e hipotéziseket felállítani, illetve ezen várakozásait képes-e kiigazítani.
	A vizsgálatot végző személy a kísérleti alanynak, ill. a páciensnek kártyákból álló sorozatot mutat. A kártyákat úgy állítják sorba, hogy mire a szabályszerűség felismerhetővé válik, másik logikai sorrend következik. Ezzel nemcsak a tesztelt személy előrejelzési képessége vizsgálható, hanem az is, mennyiben tudja várakozásait korrigálni. Kimutatható, hogy ez utóbbi különösen nagy gondot okoz skizofrén betegeknél. Miután a tesztben gyenge eredményt elért pácienseket az agyi funkciókat feltérképező eljárásokkal is megvizsgálták, beigazolódott, hogy a dorzolaterális frontális cortex alacsony aktivitást mutat. Ez az agyi terület játszik döntő szerepet a viselkedés tervezésében és annak korrigálásában. 

5.6 A Wada-teszt

Juhn Wada neurológus olyan vizsgálatot fejlesztett ki, melynek során agyi funkciók néhány perces kiesését szimulálják. Ily módon az egyes agyi területekhez tartozó funkciókat éppen leállásuk alapján lehet meghatározni. A feltérképező eljárások során mért agyi aktivitások többségének megléte egy bizonyos funkcióra nézve nem feltétlenül szükséges, azok gyakran kísérő jelenségként lépnek fel. Csak az agy egyes területeinek mesterséges kiiktatása adhat egyértelmű választ arra, vajon az adott régió egy bizonyos funkcióhoz valóban nélkülözhetetlen-e.
	A Wada-teszt során a fej belső ütőerébe (carotis interna) barbiturátot (sodium amobarbital) fecskendeznek, melynek hatására az agyfélteke funkciói leblokkolnak. Az injekciót adhatjuk szelektív módon, pl. a homloklebeny kis vérereibe is. Rövid idő elteltével megállapítható a funkció – pl. beszéd, emlékezet, érzelem – gátlása. A feltérképező eljárásoknál jelenleg ez a módszer eredményesebb. A funkciók gátlásának legpontosabb mérését mindamellett a WADA-teszt és az elektrofiziológiai eljárások kombinálásával érhetjük el.

6. Lokalizáció: tér, idő és jelentőség

6.1. A lokalizáció
Az agy felépítését tekintélyes mértékben a térbeli megoszlás kérdései határozzák meg. Az agy elképzelhető két olyan asztalterítőként, melyek összesen két négyzetmétert tesznek ki, és feltekerve egy ajándékdobozba vannak belehajtogatva. A hajtogatott agykéreg hat rétegből áll, ezek neuronjainak 60 százaléka egymással áll kapcsolatban, és 40 százaléka agykérgen kívüli aktivitást mutat.
A két agyfélgömbön olyan, fejlődéstörténetileg régebbi cortex-részek találhatók, melyek egyszerűbb felépítésűek, és a hippocampusban csak három rétegből állnak. Az agykérget az észlelőrendszerek az információfeldolgozáshoz általában a thalamuson mint kapcsolóállomáson keresztül érik el. Így lehetőség van a figyelem szabályozására és az információ válogatására. Vannak olyan rostok, amelyek kikerülik a talamuszt, és közvetlenül érnek a septumba, ahol főként az erotikus paraméterek kerülnek feldolgozásra. Ezek a septum és a hippocampus kapcsolatán keresztül, a thalamus ellenőrzőrendszerének érvényesülése nélkül tudják az agykérget befolyásolni.
Ezen az alapon a szexualitás az agynak olyan tevékenysége, amely az agytörzs feldolgozási fokán az információellenőrzés mechanizmusait kikerüli, és így  amennyiben az ember a szexualitás övezetébe bocsátkozik  az információ kiválogatásában határmegvonási problémákat idéz elő. Az agykutatási tapasztalatokból eredő lokalizációs elmélet alapján fel kell tenni a kérdést, hogy ennek során milyen kognitív mechanizmusok működnek.
Különös jelentősége van annak, hogy a szexualitás az amygdala aktiválásával jár, és így izgalomba hoz egy olyan struktúrát, melynek döntő szerepe van az idegennek és a sajátnak a megkülönböztetésében. A szexualitás ezért az információfeldolgozás szempontjából nem semleges, hanem olyan tevékenységekkel jár, amelyek egyfelől teljesen új kódolási ritmusokat eredményeznek az agyban, és ez az információ átrendeződésére vezet, másfelől pedig kihívást jelentenek a személy határmegvonási mechanizmusai számára. 
A térelemzés legfőbb agyi szervei a jobbfélteke perietalis lebenyében helyezkednek el. A nyugati kultúra jellemző tendenciája, hogy a kognitív folyamatokat is térbeli metaforákkal próbálja megragadni. Ennek jegyében az én-határokról szóló beszéd megfelel az ember azon törekvésének, hogy a territorialitással és a földrajzzal kapcsolatos tapasztalatokkal elvont kognitivitást értelmezzen.
Ez ahhoz hasonlít, mintha valaki késsel vizet akarna vágni  ami csak akkor sikerül, ha a psziché megmerevedett vagy a víz fagyott. Egy ilyen képtelen vállalkozás eredménye általában az, hogy a személy oly mértékben kénytelen saját határmegvonási problémájával foglalkozni, hogy e fáradozás állandó jellemzőjévé lesz, és ezáltal határmegvonási (“borderline”) személyiséggé válik.
A psziché ábrázolásával és ábrázolhatóságával, valamint a saját én lehatárolhatóságával kapcsolatos vita a homloklebeny funkcióinak síkján is  folytatható. Ehhez a frontális agy három lényegi területét kell tekintetbe venni, nevezetesen a mediobasalis, a dorsolateralis és a premotorikus részt. Nos, magát a lokalizációs elméletet, valamint az én, a kogníció és az agy összefüggésével kapcsolatos különböző álláspontokat nem lehet problémátlanul visszavetíteni az agyi térképre. Bizonyos hozzárendelések azonban lehetségesnek tűnnek. Az én-dimenziónak skrupulus nélküli azonosítása az aggyal rosszabbik válfajában egy statikus én-metafizikára vezethet, melyben identifikációra van, annak korrekciójára azonban nincsen kilátás.
Ilyesféle merev reprezentációs és elvárási jelenségek a dorsolateralis és frontalis cortex sérülése során támadnak, miként az a Wisconsin-Card-Sorting-teszt során kimutatható. A homloki agy ezen régiójának károsodásakor a felmerülési valószínűséggel kapcsolatban egyszer megfogalmazott feltevés fennmarad, még akkor is, ha változik a helyzet. Ha már az ember az én-funkciókat kölcsönhatásba hozza az agytevékenységgel, érdemes arra törekedni, hogy ez a dinamikus önkorrekció szándékával valósuljon meg. Hogy e viselkedési dimenziók teljessé váljanak, ahhoz a mediobasalis cortexnek is részt kell vennie a játékban. Ez a maga funkciójával a sokrétű érdekek mérlegelésében játszik szerepet, ami nélkülözhetetlen egy olyan funkcionális lokalizáció esetében, mely a szellemet nem akarja valami merev csontnak tekinteni. A tesztpszichológiában megmutatkozik, hogy a mediobasalis homlokzati agysérülések esetén a nyereményjátékokkal kapcsolatos komplex eljárások képessége szenved zavart. A legismertebb Phineas Gage esete, amely azt mutatja, hogy ennek az agyi régiónak a sérülése a társas viselkedés jelentősen károsodásával jár. 
Az agykutatásnak tekintetbe kell vennie, hogy nemcsak az én van hozzárendelve az agyhoz, hanem folyvást zajlanak olyan agyi tevékenységek, amelyeket nem lehet egyszerűen az én-teljesítményeknek alárendelni. Ha szemügyre vesszük az agy teljesítményeit és a fölöttük való uralom lehetőségeit, akkor azt kell megállapítanunk, hogy a térbeli szemléletet sem lehet teljesen alávetni a szubjektumnak. Ily módon Kant elképzelése arról, hogy a pszichikai funkciók nem lokalizálhatók, mivel a szubjektum maga a lokalizálandó, ugyancsak a frontális dinamikát megmerevítő világképet fejez ki. A premotorikus cortex övezete a homlokzati agynak az a régiója, melyben azok a közös kognitív feladatok kerülnek feldolgozásra, amik alól  mint például a nyelv esetében  az ember nem vonhatja ki magát minden további nélkül.
Úgy vélem, hogy az igazságosság fogalmába belefoglalhatjuk a mérlegelésnek azt az erényét, , amely képes megfelelően súlyozni egyfelől az önreprezentáció  önmegkettőződéssel fenyegető  megmerevedése, másfelől az önmonitoring és a saját impulzusok észlelésének  ellenőrízetlenségre vezető  hiánya között. Ez a fajta igazságosság sosem lezáruló, és ezért az agyfunkciók frontalis kódolása sosem befejezett.

6.2 A neuron: az információfeldolgozás biofizikája

Az agy 100 milliárdnál is több idegsejtből áll. A gliasejtek (támasztósejtek) száma még ennél is több. A neuronok az információkat egy energiafelhasználási alapelv szerint dolgozzák fel. A sejt szemipermeabilis membránján a beérkező elektronikus impulzusok képesek az ioncsatornák megváltoztatására, úgyhogy ezáltal az elektrolit diffúziója befolyásolhatóvá válik, és a sejtmembránnál elektromos feszültséget lehet kelteni, s azt meg lehet változtatni. Az ionok (kálium) visszajuttatása egy energiahasználó ionszivattyú révén történik. Az ioncsatornák megnyílása, ami a káliumdiffúzió révén továbbirányított akciós potenciálra vezet, egy küszöb-logikát követ oly módon, hogy a potenciál amplitudója és tartama állandó. A neuronok közti érintkezési helyeken a szinapszisok hólyagocskáiból transzmitterek szabadulnak fel (pl. acetilcholin, dopamin, serotonin, glutamat stb.), ami a posztszinaptikus potenciál módosulására vezet, vagyis befolyásolja a következő sejt membránját.
Mivel ezek a modulációk nem mindig mennek túl a küszöbértéken, az információfeldolgozás energetikai tartalékolásának tekinthetők. E pontban helyénvalónak tűnik számomra egy definítiv megkülönböztetés. Kézenfekvő a küszöbérték alatti impulzusokat szabad energiának tekinteni, mivel részben a további feldolgozás rendelkezésére állnak.
A küszöb-logika folytán az agy képes megkülönböztetések megtételére és új megalkotására. Benne a lineáris és nem lineáris folyamatok szorosan összefüggenek. Az agyban nem egyszerűen egyes egységek (akciós potenciálok) működnek, hanem ezeknek az egységeknek az előállítása maga is információfeldolgozási folyamatot jelent. Egyre inkább kitűnik, hogy az információfeldolgozásban az idegsejteken túl nem elhanyagolható mértékben  a támasztósejtek is részt vesznek, mégpedig az elektroliteltolódás lassú módosulása révén, . Az információtárolás és -feldolgozás modelljének tekintetbe kell vennie a feldolgozás időkonstansainak rendkívüli különbözőségeit. Az astroglia lassú ioncsere-folyamatai azt mutatják, hogy az idegrendszer információ-kódolása nem pusztán ábécékből tevődik össze, hanem gyorsan elmosódó nyomok is jellemzik.

6.3 Az idő

6.3.1 A most
A mozgásban tér is idő van összefoglalva. Az idő a mozgásra való vonatkozástatás nélkül, a térre való vonatkoztatás nélkül nem tárgyalható. Az agytér komplexitását szemlélve nem meglepő, hogy az idő elemzésekor is meglepetések érik az embert. A fiziológiai kutatás mégis megkísérelte a mozgáslefolyások szövevényét egy lineáris időkoncepcióra leképezni. E koncepciónak megfelelően az idő jelenek sorozata, most-állapotok nem folytonos sora lett volna légyen, melyeket tovább oszthatatlan kvantumoknak tekintettek.
Tény, hogy léteznek olyan feladatkomplexumok, amelyek saját idő-jellemzőket mutatnak, és folyamatosságukban nem nyújthatók vagy rövidíthetők tetszés szerint. Ez megmutatkozik pl. a szenzomotoros teljesítményekben, többek közt a reakcióidő-kísérletben. Az összetettebb kognitív folyamatokra azonban nem lehet hasonló, rögzített időbeli clustereket kimunkálni. Nem tűnik helyesnek az agy óraként való értelmezése, melyre meghatározott időkvantumok dolgozhatók ki, amikhez a kognitív folyamatok struktúráinak igazodniuk kellene. Kogníció az alárendelt, pl. a saját időjellemzőkkel bíró szenzomotoros szabályozású köröktől messzemenően függetlenül is történhet. 
Nem sikerült olyan szigorúan lokalizálható ütemezést találni, amely az agyi áramlatok alapritmusát adná. Ezek eredete a különböző szabályozó-körök komplex együttműködésében feltételezhető, melynél az EEG-frekvenciák nagyon eltérő gyorsulását lehet tapasztalni. Ennek során a kognitív folyamatokkal összefüggő agyi elektromosság messzemenően függetlennek bizonyulhat az agyáramlatok alapritmusának fázisaitól. Így az idő az agy funkcióihoz hasonlóan komplex jelenségnek bizonyul.
A sejtszintű vizsgálatok már korán megmutatták, hogy az agyi információfeldolgozás  a mostani komputerektől eltérően  nem rendelkezik abszolút ütemezéssel. Ennek mélyreható következményei vannak az idegrendszeri információk kódolásának kérdésére nézve. Az idegrendszeri információfeldolgozás kizárólag bináris kódokkal történő értelmezésének kísérlete azért nem lehet eredményes, mert az egyes impulzusok számára nincsenek olyan szigorúan meghatározott időkeretek, melyek lehetővé tennék egy jel beérkeztének vagy be nem érkeztének a hozzárendelését a 0 vagy 1 értékhez  miként ez egy számítógép rendszerében történik. 

6.3.2 Szinkronizációk
Az időbeli feldolgozás agyi struktúrája mérhetetlenül bonyolultabb, mint a szívé, amely átlátható lépéseinek lefolyását sokkal könnyebben képes időbeli szekvenciába rendezni. Az agynak nem áll rendelkezésére semmilyen ütemező vagy pacemaker, mely kellőképpen differenciált idővel szolgálhatna minden funkciója számára. Sőt az is elmondható, hogy egyes funkció-komplexumok tevékenysége esetén azok saját idő-jellemzőjükkel oly mértékben hatnak az agy egészének működésére, hogy az egész rendszer idő-jellemzői megváltoznak. Az idődimenzióban nem lehet pontszerűen kijelölni azokat az integráló funkciókat, melyeket az agyfunkciók térbeli lokalizációja során sem lehet fellelni. A farkasról és a hét kecskegidáról szóló mesében az egyik gida el tudott bújni az állóórában. Az idő-diskurzusban azonban nem lehet a szubjektivitás valamennyi aspektusát minden további nélkül megmenteni. A jövőbeli agykutatás számára éppen a különböző időbeli dimenziók illeszkedése válhat döntően fontos témává.
Edelmannak a "past present"-ről, a múlt idejű jelenről agyfunkciókkal összefüggésben folytatott vizsgálatai számos filozófiai belátáshoz hasonlóan arra utalnak, hogy nem rendelkezünk abszolút jelennel. A két agyfélteke funkcióinak eleddig csak a kérgestest átvágásával elérhető különválasztása példa arra, hogy az agyban folyhat párhuzamos időfeldolgozás. Ekként értelmezhetők olyan jelenségek is, amelyek esetében az idő visszafelé múlónak tűnik. Így megeshet az emberrel, hogy álma egy lövéssel ér véget, aminek hevességétől felriad; felébredvén pedig észreveszi, hogy az utcán egy motornak rossz a gyújtása.
Egy ilyen idő-rejtély (Hogyan tudta az ember a gyújtáshibát, amit álmában lövésként dolgozott fel, csak annak utána meghallani, hogy ettől a lövéstől felébredt álmából?) azáltal válik megoldhatóvá, hogy a különböző tudatállapotok esetében olyan különböző feladatköröket feltételezünk, amelyek nem állnak folyamatos kapcsolatban egymással. Ennek következtében egy feladatkör (pl. az egyik agyfélteke) az utcáról hallatszó akusztikai jelre reagálhat úgy, hogy álomban célirányos történéssé dolgozza föl, és a másik feladatkör (pl. a másik agyfélteke) a történés valóságközelibb értelmezését végzi el. Ezért az egyik feladatkör még álomban van, miközben a másik már éber tudatállapotban tevékeny, és csak utólag fér ehhez az álomhoz.
Úgy néz ki, hogy a neuronfunkciók időbeli koherenciájának elemzése, legalábbis a szorosabban körülhatárolt övezetekben, az állatkísérletek révén jól igazolható alapot ad meghatározott feladatkörök időbeli lefolyásához. Így Gray és Singer, továbbá az eckholmi munkacsoport kimutatta, hogy az észlelési folyamatok kiváltképpen a vizuális cortex 40 hertzes kis kortikális régióinak szinkronizációján alapulnak. Ebből kiindulva tág lehetőségek nyílnak az agyfunkciók koordinácójának megértéséhez. Ha az időbeli koherenciát a funkciók egysége alapjának tekintjük, akkor a kognitív folyamatok sebessége különös jelentőségre tesz szert, mivel az eltérő sebességek eltérő szinkronizációval járhatnak. Ha az egység alapjának az időbeli szinkronizációt és koherenciát tekintjük, akkor egyazon feladatra különböző lokalizációk adódnak.
Messzire vezet annak kérdése, hogy a másfajta lokalizációnak mennyiben kell a funkció egységének leírásában valamely változatot eredményeznie. Ebben az összefüggésben az időbeli struktúrák elemzése során a kontextusok kutatása éppoly jelentőssé válik, mint korábban a lokalizációs paradigma vizsgálatakor. Az agykéreg ingerlésével kapcsolatos, a 20. század első felében végzettkísérletek azt mutatták, hogy a motorikus kéreg ingerlése nyomán a motoros megnyilvánulások nagy mértékben a vizsgált szerv kiinduló állapotától (pl. lábállás) függnek.  Az agyi folyamatok időelemzése során mind fontosabbá válik a kontextualitás figyelembe vétele.
Még nyitott a kérdés, hogy a mikrolokalizációs övezetben kimutatott koherenciák és szinkronizációk mennyire nyújtanak biztos alapot  egy a kortexet átfogó feladatintegráció széleskörű modelljéhez. Különösen a 70-es évek EEG-kutatásai fordultak nagy figyelemmel a különféle régiók koherencia-képződései felé. Ilyen modellek most a kisebb cortex-tájékok koherencia-elemzése révén kapnak új ösztönzéseket. E modellek esetében az emlékezet-funkciók tárolásánál nem egy körülírt lokalizatorikus történésről van szó, hanem részben egymástól távol eső agyi tájékok megfelelő időbeli koordinációjáról. Az ilyesféle koncepciókban a kontextualitás másként van jelen. Ám az egymástól igen távoli agytájak szinkronizációját csak nagyon egybehangolt kontextualitások összjátékával lehet elérni.

6.3.3 Kairosz
Ha az ember az időt lineárisan akarja leképezni, számos paradoxonnal szembesül. Az agykutatás képes e paradoxonok némelyikének struktúráját az agy elemzése révén feltárni. Fontos az a tény, hogy a két agyfélteke különböző időészlelésre képes. Az ember egyik agyfelének narkózisa során kimutatható, hogy a másik, éberen működő félteke többnyire eltérő időbecslő képességeket mutat. Ennek során a nem domináns agyfél rendszerint kevesebbnek tételezi az elmúlt időt, mint a domináns. Úgy tűnik, hogy a nem domináns, tehát többnyire a jobb agyfélteke számára az idő lassabban múlik.
Ebből néhány következtetés adódik. A nem domináns agyféltekéhez erősebben  kötődő múzsai funkciókkal való foglalatosság így bizonyos "időnyereséggel" járhat, mivel ezeket a "lassabban" élő jobbfélteke hordozza. Egyes idő-elméletekben ezt olyasvalamiként fogalmazzák meg, amit először a képzelőerőnek kell megformálnia. Ha abból indulunk ki, hogy a képzelőerő lényeges formái nagymértékben a jobb féltekén múlnak, akkor arra az érdekes, csaknem paradox összefüggésre jutunk, hogy az idő észlelését kialakító képzelőerő más időbázist mutat, mint más, e funkcióban nem részes agystruktúrák. Ez azonban a tapasztalati világba átfordítva azt jelentené, hogy különösen az időre reflektálás járhat nyereséggel a megélt időre nézve. Ebben az értelemben az agykutatás a filozofikus életmódot mint olyat tüntetné ki, mely különösen az idő mélységi dimenziójának megtapasztalását teszi lehetővé. 
Ám ekkor a ritkán pozitívnak tekintett unalom tapasztalatát is ide lehetne számítani, amely  egy ilyen modellnek megfelelően  képes volna nagyobb szinkronizációs egységeket létrehozni és olyan visszacsatolási és visszajelzési pályákra hagyatkozni, melyeket a gyors szinkronizációk inkább kiiktatnak. E szerint az unalom kibírása lehetőséget teremtene arra, hogy az agy "kritikus tömege" folytán szétesett funkciókat megint össze lehessen hozni a világ megtapasztalására.
Ha az időt így érti az ember, akkor nem az időszekvenciák optimális kialakításáról van szó, hanem a különböző ciklikusságok megfelelő ritmusának a megfelelő pillanatban való megragadásáról. Ez a kairosz és az integrálás lehetőségének olyan megvalósítását jelenti, amely elkerülhetővé teszi egy minden időpillanat fölötti uralomra törő szubjektum ellentmondásait. Egy olyan szubjektum, amely folyvást saját egységét tartja szem előtt, elmulaszthatja az alkalmat az alteritás követelményének számbavételére. A monarchikus Én megvalósításának kísérletét az agyban nagyon gyorsan  elmoshatnák a “kiegyenlítő igazságosság” mechanizmusai, vagyis az elégtelen foglalkozás az idővel, a mulandósággal és az alteritással éppen azért vezetne az Én kudarcára, mert túl sokat foglalatoskodott önnön stabilizálásával.

6.4 Energia, információ és jelentőség

Különösen érdekes  azoknak az agyi folyamatoknak az elemzése, amelyek a jelentést a szervezet szempontjából valójelentőségként fogják fel. Ezért a szervezet számára jelentős információk úgy kerülnek tárolásra, hogy azokat  a behálózottság révén  sokoldalúan lehessen felhasználni. Ebben a kiterjedt hálózaton kívül a megerősítő rendszerek is különleges szerepet játszhatnak. Fontos , hogy a jelszint és a szükségképpen sokoldalú információs síkok között alapvetően olyan viszonyt kell tételezni, melyben az információk bizonyos mértékben függetlenek az energiamennyiségtől, azaz bizonyos függetlenséget mutatnak a jelhordozótól. Az idegmembrán potenciáljának létrehozása, az akciós potenciál kiváltása energiafelhasználással jár. Ennek során az energia az anyagcsere révén a membránon belül kerül felhasználásra, de a vér révén mindenkor pótolható.
Ez a tény, hogy a véredényszabályzás az akciós potenciállal kölcsönös összefüggésben áll, lehetővé teszi az agyi információfeldolgozás folyamatainak megfigyelését oly módon, hogy adott agyterületek véráramlásának erősségét pl. radioktív izotópok segítségével vizsgáljuk.
Az agy az emberi szervezet által feldolgozott energia 20 százalékát használja el. Annak ellenére, hogy a testtömegnek csak 3 százalékát teszi ki, az energia egyötödét értékesíti. Az agytevékenység fokozódása esetén az agy több energiát használ el. Az energia felhasználása nem motorikus aktivitás során történik, mivel az izomrendszerek energiával való ellátása külön véráram útján történik, és jóllehet az agytól az izmokhoz vezető, mozgással járó impulzusok információt adnak tovább, ez nem jár lényeges energiaátadással. E tény fiziológiai szempontból tarthatatlanná teszi a pszichoanalízis energetikai elképzelését, amely a libidináris energiáknak motoros levezetését feltételezi. 
Energetikailag az agy nyitott rendszer, amely a vérpályákon keresztül kap, és például hőként le is ad energiát. Téves az a feltevés, mi szerint az agy energiaháztartása csakis az információfeldolgozásra terjed ki. Ellenkezőleg: az érzékszerveken keresztül történő energiafelvételnek és a motoros rendszerek révén zajló energialeadásnak nincs szerepe az agyban. Mi több, az input- és output-rendszereket a belső erősítőrendszereken keresztül kell energiával ellátni, hogy így képesek legyenek feldolgozni a külső információkat. Ezért egészen téves a külső cselekvéseket energetikai ösztönlevezetésekként értelmezni.
Természetesen az agytevékenységnek meghatározott keretek között kell mozognia; az idegsejtek kiterjedt szinkronizációja és aktiválása görcsös rohamokra vezethet, és az agy alacsony aktivitása csökkentheti az összetettebb koherencia kialakulásának lehetőségét. A megbízható üzemmód szempontjából az agy egyenletes tevékenységi szintje tűnik a legjobbnak. Ebben az értelemben igazat lehet adni Hérakleitosznak, amikor azt mondja: “A száraz lélek a legbölcsebb s legkiválóbb”.
A viselkedés alakulása és a kogníció szempontjából döntő folyamatok a sejtmembránok feszültségkülönbségének változása révén mennek végbe. A továbbvezethető, milliszekundum tartamú, úgynevezett akciós potenciálokat információelméletileg az átviteli valószínűséggel lehet leírni. 
Ezzel azonban még egyáltalán nincs megjelenítve az a fiziológiai információ, ami annak korrelátuma, amit közkeletűen információfeldolgozásnak nevezünk. A köznyelvben információnak többnyire az újdonságértéket  tekintik. Ennek feldolgozása azonban nem valamiféle telefonvezetéken keresztüli  továbbvezetését jelenti, hanem a sejtmaghoz közeli membránban való modulációját is. Itt olyan membránpotenciál-hullámzások léphetnek fel, melyek csak egy meghatározott küszöbön túljutva vezetnek továbbirányított akciós potenciálra. A membránpotenciál és az akciós potenciál esetében a fellépési valószínűség statisztikájáról lehet beszélni, éppen úgy, ahogy az információk (pl. szövegmennyiségek) kognitív feldolgozása esetében.
A kognitív síkon felmerülő információ és az idegrostok továbbvezetési síkján információs statisztikával leírtak csak nagyon közvetetten függenek össze. Mégis indokoltnak tűnik az agyműködésnek nemcsak jelfeldolgozási, hanem információ-feldolgozási folyamatként történő leírása  anélkül, hogy mentális síkon igényt tartanánk az információkról szóló kijelentésekre.
Jelentőségteli lehet az akciós potenciálok jelelméleti megközelítése is. Ám az agyi folyamatok elemzésének jelelméleti kiindulásából nem következik, hogy az agy esetében a szemantikus síkot, a jelentés síkját ne lehetne megragadni. Ez annál is inkább érvényes, mivel könnyen belátható, hogy egy jel jelentése sok esetben megint csak jelként fogható fel.
Igencsak ésszerűnek tűnik, hogy az agykutatás a jelentés fogalmát a jelentőség (importance) értelmében használja, amivel az eseményeknek a szervezet számára való fontosságára mutat rá..

7. Meditáció sorban állás közben

A tudomány koncepciójánál fogva gyakran redukcionista természetű. A redukcionizmus problematikája különösen szembeötlő, ha a redukció tárgya maga az ember. Nem lehet egyszerű vállrándítással elintéznünk a dolgot: a redukcionisták épp saját magukat redukálják. Akadnak filozófusok, akik a kérdést komolyan veszik, és azt, amit “néplélektannak” neveznek, az emberről alkotott neurológiai elméletekkel kívánják helyettesíteni. Ezek a kísérletek is hozzájárulhatnak az emberi kultúra sokszínűségéhez. Ügyelnünk kell azonban arra, nehogy az egyéni életvezetést irányító képzelőerő áldozatul essék e próbálkozásoknak.
	A stressz-kutatás népszerűvé válásával hallhattunk olyan kijelentéseket, miszerint minden csókolózás három perccel megrövidíti életünket, mivel a keringési rendszer gyorsabban elhasználódik. Ma már tudjuk, hogy a szerveket károsító stresszen kívül létezik jóindulatú stressz is, mely a szervezet működését kedvezően befolyásolja. Bebizonyosodott továbbá, hogy az agyban vannak a homloklebenyből kiinduló rostok, melyek a szív leállását veszélyeztető helyzetekben a szívverés aktivitását újra beindítják. E vészjelző funkció bizonyosan az agy kiegyensúlyozott működésétől függ. A kiegyensúlyozott, illetve a magát kiegyensúlyozni engedő, higgadt lélek ily módon a magas életkor elérésének fontos kritériuma.
	A szociális interakció, az önkontroll, a magunkra vonatkoztatás, lélek, agy és test sokrétű és összetett kapcsolata arra int, hogy ne állítsunk fel elhamarkodottan pszicho- és tumorimmunológiai modelleket. Kategorizálási hibát jelent annak feltételezése, hogy az Én autonómiájának hiánya oda vezet, hogy pszichoonkológiai mechanizmusokon keresztül rosszindulatú sejtek törnek ki a szervezet összehangoltságából.
	A pszichoonkológiai kutatás tekintetében nagy jelentőségűnek látszik az a megállapítás, hogy a szervezet összetett és különbözőképpen értelmezhető autonómiával rendelkezik. Egy akaratlan ujjmozdulat más parancs kivitelezése, mint a vékonybél vagy egy nyálkahártya-sejt vegetatív reakciója. Az autonómia koncepciója önkényes motorikára orientált, és nem vihető át egy az egyben vegetatív és immunológiai testi folyamatokra. Talán éppen a higgadtság az, amely nemcsak az Én-felépítés, hanem az egész szervezet számára lehetővé teszi a kívánatos autonómiát, és megakadályozza, hogy sejtek vagy szervrendszerek kilépjenek a rendszer kötelékéből. A higgadtság az a képesség, melynek birtokában olyan jelzésekre is felfigyelünk, amelyek saját elvárásaink és merev koncepcióink – önkoncepciónkat is beleértve – relativizálásához segítenek hozzá.
	Nagy jelentőséggel bír a higgadtság a kognitív teljesítmények szempontjából is, amelyek a pszichétől és a tartalmi irányultságtól való függőségükben nem kezelhetők puszta formális rendszerként. Ennek megfelelően az öregkori leépülés megelőzését célzó kognitív tréninget is főként az emocionális képességekre kell orientálnunk. Nem bizonyos szó- és számsorok formális begyakorlása, hanem a türelem és a mérlegelési képesség tréningje járul hozzá legnagyobb mértékben a kognitív teljesítményszint megtartásához. 
	Akkor járunk a legjobb úton, ha iparkodunk ráhangolódni mások véleményére, illetve a hozzánk képest egészen másfajta, más stílusú emberekre. Nem a logikai következtetés differenciáltságának a hiánya az, amit időskorban megérzünk, hanem az emocionális kiegyensúlyozottságra való képesség gyöngülése. E képesség begyakorlására kitűnő módot nyújt az áruházi bevásárlás. Figyeljünk a pénztárnál, sorban állás közben ránk törő gondolatokra és a türelmetlenség érzésére, és próbáljuk meg ezeket kordában tartani. Meditációs célból nem kell tehát Dél-Indiába zarándokolnunk. A gondolatok és érzések kiegyensúlyozása, a prefrontális cortex megfelelő tréningje legjobban a jegypénztárnál való sorban állás közben gyakorolható.
	A prefrontális cortex edzése a beteljesülés késleltetésével végső soron boldogsággal tölti el mindazokat, akik ezt a technikát kipróbálják. Az agykutatás a filozófiát soha nem fogja helyettesíteni, mert mindkettő a dolgok helyes és igazságos egyensúlyának megteremtésén fáradozik.

Köszönetnyilvánítás

Szeretnék köszönetet mondani Dr. Jason W. Brown New York-i, Dr. Werner Gephart és Dr. Martin Kurthen bonni professzoroknak, valamint Lutz és Anne Overbecknek Gelsenkirchenből a velük folytatott baráti beszélgtésekért.
	Hálával tartozom munkatársaimnak, Dr. Karin Behrends asszonynak, Hannelore Keiser asszonynak, Karin Lehmann asszonynak, Marlis Melcher asszonynak, Simone Schmidt asszonynak, Marzena Wisnewski asszonynak, valamint az Neurológiai Központ könyvtárosának, Karin Mutlaq asszonynak, a fotólabor vezetőjének, Wolfgang Nettekoven úrnak és titkárnőmnek, Ruth Faßbender asszonynak az általuk nyújtott megbízható segítségért.
	Köszönet illeti mindazokat, akik az Ideggyógyászati Központban és az Egyetemi Könyvtár kölcsönző részlegén dolgoznak. Szívem szerint őket is név szerint felsorolnám.
	Az ábrákat Dr. J. Blümcke, Dr. Dr. Grunwald és Prof. Dr. Steinhäuser urak bocsátották rendelkezésemre, külön köszönet érte.
	Maja, Christian, Cosima, Anita és Joshua munkámra gyakorolt nagy hatását csak sejteni lehet. Könyvem egyik lényeges pontját feleségem személyiségének köszönhetem.