Hannes Böhringer
McClaud őrnagy önuralma* 

A westernfilm hőse a cowboy. A cowboy marhákat legeltet, és egy vasútállomásra hajtja a gulyát. Onnan aztán Északra fuvarozzák az állatokat, a nagy mészárszékekre. A marhahajtás, a legelőről a vasútállomásra vezető út: út a természeti állapotból az államiságba. Miközben a marhákat tereli, a cowboy szembetalálkozik egy szekérkaravánnal. Telepesekkel. Amerikának nincsenek merev határai. Nincs végérvényesen definiálva. Amerika: egy új világ honfoglalása. Az egész világ amerikanizálódik. Az amerikai honfoglalás Nyugat felé tartó vándorút. A végén, a Csendes-óceán partján, Hollywoodból kiindulva aztán az egész világon elterjed a honfoglalás-mítosz, az Újvilág mitológiája. Az új világba történő bevonulás azonban mindig veszedelmes. Ezért a telepeseknek a szekereikből szekérvárat kell alkotniuk. A westernbeli kisváros sem más, mint egyfajta szekérvár, erődszerű pihenőhely a Nyugatra vezető úton. Egész Amerika egy szekérvár, mely bármikor képes mozgásba lendülni és továbbvonulni. A bevonulás az ígéret földjére, Amerikába: út az új világ vadonába. A szekérvárat indiánok fenyegetik. De ott az állandó belső veszély is  a barbár állapotok, az erősebb és kíméletlenebb joga: módos gazdák zsarnokoskodnak szegény farmereken, banditák terrorizálnak rettegő polgárokat.
A cowboy tehát tereli a marhákat, és találkozik egy veszélybe került szekérkaravánnal. Hátrahagyja az állatok nyáját és az embernyáj segítségére siet. A cowboy az ostromlott szekérvár, Amerika megmentője. Ahogyan a marhahajtás, úgy ez az oltalom is az átmenetet segíti a természetes állapotokból a törvényes viszonyokba, a vadonból a civilizációba. Ami a gulyának halált jelent a mészárszéken, az a bevándorlók nyájának élet és szabadság. A cowboy feláldozza nyáját, és feláldozza önmagát, minthogy számára nincs hely abban a rendben, amelynek létrejöttéhez hozzásegít. A normál polgári élet nem tűr meg különleges jelenségeket. A westernhős még seriffként is csak ideiglenesen maradhat meg benne. Így nem tehet mást, mint hogy továbbnyargal, vagy feladva hősi életét megházasodik, családapává, polgárrá válik. A hős mindig egyedülálló, kivételes valaki. Éppen, mert számkivetett, vagyis kívülesik a polgári törvényen és jogon, képes azokat meggyökereztetni vagy visszaállítani. Mivel őt nem kötelezi a polgári jog és a szokványos morál, egy másfajta erkölcsiség kell hogy vezesse: a feddhetetlen ember, a lovag erkölcse. Így bármily közönséges is a marhahajcsár hivatala, a cowboy mégis lovag, arisztokrata Amerika demokratikus társadalmában.
Amitől a cowboy egyedülállóvá, hőssé válik, az a kifosztottság. A nyáj, melyet legeltet, nem a sajátja. Tőle elrabolták. A nyájat jelentheti a család is: szüleit, testvéreit vagy feleségét megölték. A privát bosszú és a szekérvár megmentése gyakran egybeesik. De lehet a nyáj akár egy banda, amiből a cowboynak ki kell válnia, hogy a szekérvár hős védőjévé válhasson. A banda gyakran valamelyik déli állam hadseregének maradéka, hajdani katonák csapata, akik számára a polgárháború nem ért véget, akik tovább harcolnak a saját kontójukra. A westernhős nemegyszer a néhai déli hadsereg harcosa, katonatiszt, aki elvesztette nyáját, hadseregét, országát – de megőrizte nemességét. Az egykori déli hadsereg katonája mint westernhős a polgárháborút követő megbékélés figurája, áldozat, amely az Egyesült Államokat újraegyesíti. Számkivetettségében a westernhős megtévesztésig hasonlít a gonosztevőhöz. Gyakran ez utóbbi sem mentes az arisztokrata vonásoktól. A hős abban különbözik tőle, hogy a szekérvárat, a westernbeli városkát nem veszi birtokba, nem zsarnokoskodik fölötte, hanem felszabadítja és védelmezi, sőt még saját magától is megszabadítja, amikor kivágtat belőle. Ha ugyanis ott maradna, ideiglenes karizmatikus hatalma elnyomó autokráciává válnék. A westernhős nemcsak a saját becsületének őre, nemcsak egy életstílus megtestesítője, mint Robert Warshow állítja, hanem súlyos feladat is hárul rá: Amerika megmentése. Ezt a feladatot akkor teljesíti maradéktalanul, ha nem él vissza a megmentő tettből nyert személyes hatalommal, ha e hatalmat korlátozza, vagy feladja. A westernfilm ,az Újvilág mitológiája Amerika civilvallása. A pacifista szekták, a westernbeli asszonyok tiltakozásával szemben az erőszakot igazolja  s egyúttal korlátozza. 
Ha így nézzük, az 1948-ban John Huston által forgatott gengszterfilm, a “Key Largo” inkább western, semmint film noir, annak ellenére, hogy a jelenben játszódik, s nem Nyugaton, hanem Délen, egy Florida mellett húzódó korallszigeten. Frank McCloud őrnagy volt a második világháborúban. Amikor a háborúból visszatér, nem képes többé eligazodni a normális világban. További életét a periférián, nem a vadnyugaton  hisz az már nem létezik , hanem a tengerparton, egy hajón kívánja eltölteni. Nem lóháton nyargal, hanem egy Key Largóba tartó buszon ül. Elhunyt barátja, George apját akarja meglátogatni. A buszt rendőrök tartóztatják föl: két, börtönből szökött indián után kutatnak. “Ezek mindig hazavágynak”  mondja a buszsofőr McCloudnak, aki már nem tudja, neki hol van a haza. Később kiderül, hogy az indiánok George-dzsal együtt nevelkedtek, s apját, Mr. Temple-t nagy fehér Atyaként tisztelik. Mr. Temple  akár az idős Franklin D. Roosevelt  bénán ül egy tolószékben. Sógornőjével, Norával egy hotelt vezet. Ez Amerika szekérvára, amit nem az indiánok veszélyeztetnek, s nem is a sziget fölött végigsöprő hurrikán  a veszély belülről fenyeget. A hotelbe tudniillik gengszterek vették be magukat szállóvendégként, s ezek a legádázabb viharban sem eresztik be a menedéket kereső indiánokat. “A hotel zárva van”  mondja az egyik bandita, amikor McCloud megérkezik és Mr. Temple után érdeklődik.
Amerika, a nyitott ország, a hotel, börtönné vált. “Mondjuk úgy  jegyzi meg a gengszterfőnök, Jonny Rocco  , hogy ők a mi vendégeink.” Fejtetőre állt világ: a gonosztevőkből börtönőrök lettek. Amerika saját határaiba ütközött. Nincs többé szükség cowboyokra, akik a marhákat a vasúthoz hajtják. A vasút, a civilizációs technika mindenüvé elért. Amerika már nem grandiózus vidék, benne a kicsiny, ütött-kopott western-városkával. Urbanizálódott, kívülről átláthatatlan nagyváros lett, éjjel mesterséges fényekkel, nappal lehúzott zsalukkal. A westernben minden egyszerű volt: élesen elkülönült a jó és a rossz. A megmentő cowboynak nem kellett amolyan Sam Spade- vagy Philip Marlowe-féle detektívnek lennie. A film noir inkább egyfajta stílus, semmint zsáner. Az expresszionista mozira vagy a neogótikára vezethető vissza. Igy maga a Largo Hotel a hurrikánban, a villámlás és szélvész közepette leginkább elhagyatottan álló angol udvarház, veszedelmes lépcsőkkel és kialvó gyertyákkal, a teret villám világítja be és sikolyok hallatszanak a sötétben. Ha Amerika már mindenhová elért, ha az egész világ amerikanizálódott, akkor börtön lesz belőle, akkor Amerikából nincs többé menekvés. Szabadulást csak a halál hoz. Az emberek izoláltan, magukba fordulva ülnek egy-egy halálzárkában, tombolva tiltakoznak a halál ellen, miközben kétségbeesetten próbálnak kitörni cellájukból. De börtönben csak az ül, aki bűnös, aki gonosztevő. A börtönnek mint zárt, mesterséges világnak a képével a gengszter a film noir kulcsfigurájává válik. A westernhős bámulatos tartással hajtja végre feladatát. Visszafogottan. Képes a végsőkig kivárni, mégis mindig ő a gyorsabb, a szemfülesebb, mivel nem a városban, a városi társadalomban él, hanem a természetben. Távoltartja magát a társadalomtól. Ezért képes a város, a szekérvár-Amerika mentésére. A zárt, mesterséges világban, izolálva és mégsem egyedülállóan, a transzcendencia és a distancia lehetőségének híján a westernből ismert tartás megtörik. A visszafogottság börtön, ki kell törni belőle. A börtönben lévő ember, a gengszter, nem képes uralkodni magán. A szenvedély és a mértéktelenség uralkodik el őrajta. “Igen, én mindig többet akarok”  ismeri el Jonny Rocco. A gengszter többet akar, mégpedig azonnal. Nem tud várni, hisz az élet rövid, s a saját hajszoltsága csak tovább kurtítja. Ám ezzel a türelmetlen “mindig többet akarással” nem jut ki a börtön-Amerikából. Ellenkezőleg: kulcsfigura, minta lesz belőle, mindenki más hozzá hasonlóan cselekszik. Még az asszonyok is, akik a házasság börtönéből akarván szabadulni, elteszik láb alól a férjüket szeretőjük segédletével, akit azután egy másik szeretővel próbálnak eltávolítani. A cselekvésbeli türelmetlenség, a várakozásra képtelen mohóság óhatatlanul erőszakhoz vezet. Az erőszak és a bűnözés viszont fokozott rizikóval jár. A gengszter játékos. A szerencsejáték  ami már a westernbeli ivóban is feltűnik  a film noirban központi motívum lesz. Mivel az élet hazárdjáték, az ember szükségképpen úgy manipulálja, hogy hasznot lásson belőle, s csal az életbiztosítással, amit e hazárdírozással szemben kötött. A szerencse erőszakos kicsikarása viszont a szerencsejáték fejlettebb, kockázatos formája. A bűntett, a biztosítási és fogadási csalás tökéletesen kitervelt, aztán egy apró, nevetséges, képtelen és váratlan eseményen minden megbukik. A western megszabott, higgadt rituálé szerint zajló liturgikus játék. A fekete széria történetei teli vannak fatális véletlenekkel. Elszabadul egy kutya, a poggyászkocsinak hirtelen fékeznie kell, leesik egy koffer, felpattan a zár, a sok vesződséggel zsákmányolt bankók szerteszét röpülnek a sötét éjszakában. Minden hiába. A véletlenek szükségképpen újból a börtönbe vezetnek, vagy egyenesen a halálba, ami az egyedüli szabadulás a halálzárkából. 
A Key Largóban csak marginálisan jelennek meg a fenti motívumok: az indiánok kitörnek a börtönből, Rocco lezüllött, iszákos barátnője, Maggie szenvedélyesen fogad mindenre. A gengszterek a lelőtt segédseriff holttestét bedobják a tengerbe, ám a vihar újból a partra sodorja a hullát: merő véletlenségből épp a rendőrautó fénycsóvája elé. A kétségbeejtően naív seriff nem jön rá, hogy a szállodai vendégek a tettesek, akik ráadásul foglyul ejtették a hotel tulajdonosát, sógornőjével és McClauddal együtt. Ehelyett az ártatlan indiánokat gyanúsítja a gyilkossággal, akiket pedig az öreg Temple már rábeszélt, hogy másnap önként jelentkezzenek. A seriff menekülés közben lelövi őket.
Amikor Jonny Rocco odadob egy pisztolyt McClaudnak, párbajra, hőstettre szólítva fel, az őrnagy mégsem csak pillanatnyi megingásból nem nyúl a fegyver után: úgy viselkedik, mint egy westernhős, akit nem hívhat meg egy italra akárki, aki nem hagyja, hogy a showdown diktálja neki a feltételeket, aki képes kivárni, s a végére tartogatja a leszámolást. Másfelől McClaud nem bízza a dolgot egy bizonytalan kimenetelű párbajra. Ő nem játékos, nem kockáztat többet a szükségesnél. E bölcsesség ugyan gyáva színben tünteti fel, viszont azzal az előnnyel jár, hogy ellenfelei alábecsülik. Az őrnagynak nem csalt a szimata: Rocco hamis kártyákkal akart játszani. A felkínált pisztoly nam volt megtöltve.
“A hotel zárva van”  mondják a gengszterek McClaudnak. Mindenütt csukott ajtók és ablaktáblák. Belül, a házban a film noirra jellemző sötét, szűk világ , mesterséges fényekkel. Ám a vihar minduntalan feltépi az ablaktáblákat, s kívülről a maga transzcendentális erejével a western levegője árad be. A “Key Largo” felemás film: westernséma, sötét elemekkel. A sötét elemek azonban az expresszionizmus eszközeivel kifejezett barokk motívumok: éles ellentétben áll világosság és sötétség, fény és árnyék, valóság és látszat, színlelés és leleplezés, ámítás és csalódás.A megtévesztés és káprázat végsőkig való fokozódásának eredménye a feje tetejére állt, gengszterek benépesítette árnyékvilág. Elmeél lesz az okosságból, irrealitás a valóságból a mesterségesen zárt világban, az élet pedig, akár egy álom. “Talán csak álmodsz, tata” – mondja Jonny Rocco az öreg Temple-nek, aki sehogyan sem akarja felfogni, hogy a hírhedt Rocco kvártélyozta be magát hozzá. Maga a mozi is ilyesféle álom egy zárt, sötét térben. 
Emberi nemesség és nagyság: a lovag és gentleman McCloud oldalán a lezüllött Maggie visszanyeri önbecsülését és méltóságát, s hogy segítsen, heroikus tettet hajt végre; a búcsúzásnál hisztérikusan Jonny Rocco nyakába ugrik, nem törődve vele, hogy az megalázza, elemel a zubbonya zsebéből egy megtöltött pisztolyt, s lopva odacsempészi az őrnagynak. Végül a Fortuna-motívum: a véletlenek játéka, játék a véletlennel, az ember melankolikus játékszenvedélye és heroikus kűzdelme a sorssal. A western-beütések miatt a Key Largónak több köze van Corneille-hez, mint Racine-hoz, Graciánhoz, mint Pascalhoz. Mert McCloud sztoikus hős, még akkor is, ha egy ízben elveszti tartását s elbátortalanodik. A hős fékezi szenvedélyeit. Uralkodik magán, és ezt az uralmat nem engedi át Istennek. Pascal szerint a játékos (és a gengszter) közelebb áll Istenhez, mivel bűnös, és rászorul a megváltásra. Az Isten utáni szenvedélyes sóvárgása csak ebben a bűnbeesés következtében kisiklott világban terelődik el Istentől, s kerül a látszatjavak, a gazdagság, a hatalom és a dicsőség vonzásába. A hős viszont tökéletessége, önuralma és magánakvalósága miatt éppenséggel az elbizakodottság gyanújába keveredik. Ő maga lesz valamiféle isten, istenember, megmentő és megváltó. 
McCloud pillanatnyi elbátortalanodása tökéletesen érthető. Meg kell mentenie az Újvilágot, meg kell szabadítania a nagy ellenségtől, az Alvilág urától, aki fényes nappal nem mutatkozik, ám éjjelente  akár egy sárkány a tenger habjaiból  kilép a fürdőkádból, köpenyét, mint holmi palástot , magára keríti, s túszul ejti az amerikai elnököt, az indiánok Nagy Fehér Atyját. McCloud Európában már megküzdött vele, legyőzte, s lám, hazatérve megint szembetalálja magát vele. Amerikának, az Ígéret Földjének külső ellensége már nincsen. A hidegháborúnak még nem látni jelét, a Szovjet Birodalom még nem lépett színre az újkor evilági üdvösség-ígéretének riválisaként. Amerika egyetemes, mindenütt jelenlévő. Az ellenség is Amerikán belül van, és azt mondja: I want more. És mit akar vajon McCloud? Egy Jonny Rocco-mentes világot. Csakhogy sok Jonny Rocco van. Amerika teli van velük. Shoot! – kiált oda McClaudnak a megsebesített segédseriff, aki felismerte Roccót, s hidegre akarja tenni. De miért kellene McCloudnak ezt itt most lelőnie? Eggyel több vagy kevesebb: aligha számít. Ezért nem érdemes meghalni. McCloud nem nyúl a fegyver után, amiért Temple és Nora megvetik. Az őrnagy már csak a maga dolgával akar törődni: pár óra múlva Rocco a bandájával együtt csónakba száll, és eltűnik Kubába, ahonnan azért jött át, hogy eladjon egy koffernyi hamispénzt. Nemcsak Maggie züllött le – Rocco is. A néhai nagyfőnököt nemkívánatos idegennek és közellenségnek kiáltották ki azok, akiket kicsinált, s most az éj leple alatt egy hamispénzzel teli böröndöt kell hogy átjuttasson a határon.
Az új, valódi hatalommal rendelkező Roccók láthatatlanok maradnak. Így McCloud hőstette is édeskeveset fog változtatni a világ menetén. 
Jonny Rocco a világ színpada mögött meghúzódó titkos, ördögi mozgatót reprezentálja. Úgy táncoltatja a bábukat, ahogy neki tetszik, és e színjáték nézőinek fülébe duruzsolja vezérelvét: I want more. A jelszó a hamis pénz, amit forgalomba hoz. A zűrzavar, a szemfényvesztés és a viszály a gonosz régóta ismert trükkjei. Temple és Nora csalatkozik a McClaud magatartása miatti csalódottságában. A seriff bedől Roccónak, s mint állítólagos gyilkost, két menekülő indiánt lő le. Az ellenség nem az indiánok, akik körülnyargalják a szekérvárat. Az ellenség a szekérváron belül van. Gyanakvón leselkednek a Rocco és üzlettársai udvartartásához szegődött gyilkosok, mialatt egy szakértő vizsgálja a hamispénz minőségét. Minden üzletről kiderülhet, hogy csalás. Akkor azután majd arról ábrándoznak, bár térnének vissza a régi szép idők. Csak tanulni kellene az elődök hibájából. Összefogni, s nem egymás ellen dolgozni. Itt persze kilóg a lóláb: akik mindig többet akarnak: nem ismernek mértéket, igazságosságot, békességet. Felőrlődnek az örökös civakodásban, és kölcsönösen megsemmisítik egymást.
A “Key Largo” az arisztokraták és hősök filmje. A hotel zárt terében felvonulnak a heroizmus legkülönfélébb formái. Jól látható a rangsor. Maguk a kagylókereskedéssel foglakozó indiánok is nemesi családból valók. Azért börtönzik be őket, mert harcba kezdtek régi államuk visszaszerzéséért. Jonny Rocco szintén arisztokrata, testőrséggel és udvartartással. Rocco az a fajta, aki a döntő pillanatban elszánt és kíméletlen. Ez teszi a banda fejévé. Ugyanakkor nem cowboy, aki őrzi és védelmezi a nyáját: ő csakis saját magára gondol. Az öreg Temple aggódik az indiánjaiért, de mivel tolószékben ül, csak szidalmazni tudja a gengsztereket. Ezt teszi is szüntelenül, ám minden konkrét cél nélkül. Bátran viselkedik, de nem okosan, mivel fölöslegesen ingerli az ellenséget. “Ha nem lennék nyomorék”  kezdi, de Jonny Rocco a szavába vág: “nem beszélnél velem így, tata”. Az öreg Temple megpróbál fölállni, hogy megüsse Roccót, de elesik. A banditák kinevetik, mire Nora belekarmol Rocco arcába. Később, amikor az valami illetlenséget súg a fülébe, leköpi. Nora is tesz tehát valamit, de ő sem céltudatosan, hanem indulatból. Túl sokat kockáztat női mivoltának védelme érdekében. McClaud nem nyúl a fegyver után. A segédseriff elkapja, mire agyonlövik. Ő vitézül viselkedik, kész meghalni is, ám túl sokat beszél. Felismeri Jonny Roccót, s a nevén szólítja. Ellenségei átlátnak a szándékain. Talán őt is a túlzott becsvágy sarkallja, mint Rocco gúnyosan megjegyzi. A segédseriff is fölöslegesen vállal túl nagy kockázatot, s nem jár szerencsével. Egyedül azok érnek el valamit, akik bölcsen eltitkolják szándékaikat: Maggie és McClaud. A lány megszerzi, az őrnagy használja a pisztolyt. Mindkettejüknek túl kell jutniuk azon a krizisen, amely megalázó helyzetbe hozta őket. Maggie-nél évekig tartott a válság, McClaudnál néhány pillanatig.
McCloudnak nincs könnyű dolga. Élőként halottakkal kell versenyre kelnie, nemcsak a segédseriffel, hanem elsősorban barátjával, Nora férjével, Georges-dzsal, aki háborús hősként halt meg. Nem elég, hogy egymaga kénytelen felvállalni a harcot öt fegyveres ember túlerejével szemben, de ráadásul cowboyként a nyájat is meg kell védenie az ostromlott szekérvárban. De hát McCloud őrnagy, ami annyit jelent: nagyobb a többieknél. A hősök nemeslelkűsége jellemzi, az erények koronája, a magnanimitas. A hősi erényekhez hozzászegődik a szerencse is: a hurrikán már fenyegetően tombol, s Rocco üzletfelei még mindig nem érkeztek meg Miamiból. A gengszterek idegei pattanásig feszülnek, az öreg Temple pedig fennhangon és szüntelenül azon fohászkodik, bárcsak mosná el mindenestül a hotelt az özönvíz. McCloud testével védelmezi az öreget, amikor Jonny Rocco elsüti a pisztolyát. Szerencsére véletlenül az üres fegyvert kapta fel. Az őrnagy mint jó pásztor vigyázva, szinte észrevétlenül áll elébe azoknak, akikért felelősséget vállalt, óvatosan kihozza őket a veszélyzónából, és saját magára tereli a figyelmet. Első ízben akkor, amikor Nora leköpi Roccót. Rocco nem tudja, hogyan lehetne lemosni ezt a gyalázatot. Üsse meg Norát? Netán ölje meg? Öljön meg minden tanút? McCloud finoman rávezeti a gengsztert a feldúlt lelkiállapotából és a kényes szituációból kivezető útra. Iparkodik megzabolázni a szenvedélyeket, hogy a veszélyes játék kiszámíthatóvá váljék. Úgy viselkedik, mint aki megszívlelte Gracián El Heroejának első két tanácsát: angolszász visszafogottsággal siffrírozza akaratát és érzéseit. Iróniával álcázza magát: Jonnyt egy laudációban uralkodóként mutatja be az öreg Temple-nek, s beszédét bocsánatkéréssel fejezi be. “Welcome back, Jonny Rocco, Amerika is sorry for what it has done to you.” A gengszter ingerült, nem tudja, mit gondoljon McCloudról, megszólítása mégis találó: “soldier”-nak, “wise guy”-nak nevezi. Fortitudo és prudentia, bátorság és értelem, genio és ingenio, valor és lo agudo, elszántság és bölcsesség  ezek teszik az őrnagyot. Rocco az odadobott fegyverrel nyomban próbára teszi McClaud vitézségét, halált megvető bátorságát – és megszégyeníti. “Nagyon helyes – mondja Maggie –, jobb egy gyáva élő, mint egy hősi halott.” “Én szívesebben lennék halott, akárcsak Sawyers” (a segédseriff), jegyzi meg Nora. 
McClaud mindezt némán tűri. Rocco annak köszönheti felemelkedését, hogy az alkoholtilalom idején whiskyt árult. Maggie miatta lett szenvedélybeteg. Most viszont Rocco megtiltja neki, hogy igyon. Maggie könyörögni kezd. Hogy kapjon egy pohárral, énekelnie kell valamit. A dal, egy vigasztalan hangú blues, egy férfiról szól, akit szeret, és aki rosszul bánik vele. Roccónak nem tetszik az ének, megtagadja a beígért italt. Köp az ígéretére, őt az adott szó nem kötelezi semmire. Maggie viszont épp azért tud leszakadni Roccóról, mert az megtagadta az ígéretét. McClaud feláll, tölt a lánynak egy whiskyt. Rocco erre pofonvágja. McClaudot nem ragadja el az indulat. Maggie-hez fordul, s csak ennyit mond, higgadtan és méltósággal: “Your welcome”. A megfelelő jelenetben ellenfelét menthetetlenül hatalmukba kerítik érzelmei, amikor Nora leköpi. Rocco – jegyzi meg McCloud – legszívesebben a viharra is rálőne, ahogy hajdan Xerxész megkorbácsoltatta a tengert. McClaud hatalmának alapja ezzel szemben az önuralom. Olyan, mint egy kormányos, gubernátor, aki a veszélybe jutott hajót, Amerikát a sűrű homályban, az élet veszedelmes sűrűjében biztos kézzel navigálja a kikötőbe. 
McClaudban a westernhős levetkőzi a nőkkel szembeni félszegséget és sutaságot, valódi gentlemanné válik. Galanteria, generosidad, cortesia, despejo jellemzi, grácia és charme. Hamar visszanyeri a nők megbecsülését. “I’m sorry” – mondja neki Nora, aki korábban rosszul ítélte meg, de mostanra felismerte: a tettek rácáfolnak az őrnagy rezignált szavaira. A hős tetteiből ismerszik meg. Nora elesett férjének levelei alapján tudja, hogy McClaud némileg megmásítva mesélte el a történteket az öreg Temple-nek. Nem George, hanem maga McClaud volt az, aki egyszál egyedül három napon át kitartott egy előretolt álláson. “Egyvalami még nincs veszve  mondja Nora , amíg akár csak egyetlen ember kész harcolni érte.” Ez a valami Amerika, az ostromlott szekérvár, s az egyetlen ember, aki kész rá, hogy harcoljon érte, a westernhős. McCloud okos fickó, a wise guy. Értelme (cabeza, entendimiendo) tiszta, akarata, elszántsága azonban meginoghat. Elcsüggeszti a sziszifuszi munka: az állandó küzdelem az újra és újra felbukkanó Jonny Roccókkal. Nora erősíti McCloud lelkét. A harckészség  mondja  nem értelem, hanem jellem, akarat, eltökéltség dolga.
Csendesedik a vihar. A csónak, amivel a gengszterek átjöttek Kubából, eltűnt. McCloudnak kellene visszaszállítania őket Temple csónakján. Kezdetben vonakodik. Megérkezik a seriff, a segédseriffet keresi. A sárban rátalál a partra sodort hullára, s lelövi a két indiánt. A gonosz rejtett uralmából eredő zűrzavar a tetőfokára hág: ez a pillanat jelenti a fordulatot McClaud, de Nora számára is. Nora beleszeretett az őrnagyba. A háborús hős büszke özvegyéből westernbeli asszony lesz, aki kedvesét el akarja távolítani a végső Shooting-out-tól. Azt ajánlja neki, hogy szökjön meg. Eleven embert akar, nem halottat. Ám McCloud ugyanazt mondja, amit az adott pillatnatban valamennyi westernhős: “I got to”. A hős azt teszi, amit tennie kell: mindvégig teljesíti a kötelességét. Rocco újból megkérdi McCloudot: önként megy, vagy kényszerítsék. “You win”, feleli az őrnagy. Rocco így is gondolta: McClaud is csak afféle okos fiú, megtörik, amint komolyra fordul a dolog. Téved. McCloud megtéveszti. 
A westernhős mellett két asszony áll. Egyikük emancipált, kocsmai énekesnő, gyakran a gonosztevőhöz tartozik, a másik keletről jött, puritán és többnyire tanítónő. A cowboy ez utóbbihoz akkor vonzódik, ha az ottmaradás vagy a visszatérés, más szóval a polgárosodás mellett határoz. Az énekesnő nagylelkűen lemond róla, mindamellett a döntő pillanatban a segítségére siet, amikor a tanítónő, a műveltség és érzelemgazdagság megtestesítője a gyakorlat terén leblokkol. Igy történik ez itt is: Maggie megszerzi a pisztolyt McCloudnak. Az őrnagy nem menekül el, elmegy a hajóra a gengszterekkel. A cowboy nem keresheti a maga biztonságát, ha ezzel azt kockáztatja, hogy az ellenség újból megtámadja a nyájat. Kivonja hát az ellenséget az ostromlott szekérvárból, s a tengerre viszi. A nyáj meg van mentve; a gengszterek elleni harcban erre már nem kell figyelni. A szekérvárból hajó lett, a cowboyból kapitány  egyúttal utasainak foglya, és halálraítélt, ha Kuba feltűnik a láthatáron. Amerika már nem Nyugatra tartó ekhósszekerek karavánja, hanem a világtengereken úszó anyahajó, tengeri hatalom. 
McCloud elhajítja a cigarettát, és munkához lát. A helyzet kedvező. Három ember lent van a kajütben, kettő a fedélzeten, a kormány mellett őrzi McCloudot. Egyikük azonban tengeri beteg, apatikus és figyelmetlen. A másik túl mélyen hajol át a hajókorláton, amikor McCloud egy nemlétező sérülést “fedez fel” a hajócsavaron. Egy gyors manőver, és a fickó a vizbe zuhan. A másik túl lassan reagál. McCloud lelövi, csakúgy, mint a kajütből kirontó harmadik gengsztert. Aztán felkúszik a ponyván, és egy fedélzeti nyíláson át kémleli a fülke ajtaját. Most McCloud van nyeregben, s Jonny Rocco körül szorul a hurok. Az utolsó testőr vonakodik előállni, s feláldozni életét uráért. Rocco lelövi. Most alkudoznia kellene. De már nincs mit alkudni. McCloud nem reagál. Rocco nem ígérhet semmit, mert az ígérete fabatkát sem ér. A pénzről, amivel fizetni tudna, kiderült, hogy hamis. Elhajít egy pisztolyt, egy másikat elrejt a zobbonyában, s azt mondja, fegyvertelen. McCloud nem ad neki esélyt, nem kerül sor párbajra. Föntről lelövi, mint egy kígyót, mely még kétszer megpróbálja összeszedni magát. Aztán a rádióadóhoz megy, összeköttetésbe lép a Largo Hotellal, s előretolt állásából jelenti, hogy minden elintéződött. Nora veszi fel a hallgatót; “Visszafelé jön” – mondja az apósának. Kitárja az egyik ablaktáblát. A szobába fény árad.
A milicia del hombre contra la malicia del hombre a hollywoodi westernben mindig az Újvilág politikai, világtörténelmi harca is a régi, megromlott világgal szemben; Amerika kontra Európa. A westernben a régi világ a mexikói Maximilian császárságának és korrupt generálisainak dekadenciájában jelenik meg. Az amerikaiak ezzel a tablóval vették át az angolok régi ellenségképét. Mexikó operettszerű díszlete mögött Spanyolország bukkan fel, a katolikus világhatalom, amely elsőként gyarmatosította az amerikai kontinenst. A Key Largoban Kuba (a gengszterek exiliuma) utal Spanyolországra. A gengszterek italoamerikaiak, egy másik mediterrán, római katolikus nemzetből valók, így behelyettesíthetők a spanyolokkal.
A maffia hierarchiája, Jonny Rocco udvartartása a gyűlölt, feudális Európa mélységes romlottságát reprezentálja, Európáét, melyből Amerika zarándokatyái kivonultak. Ugyanakkor az amerikaiak is kénytelenek visszanyúlni heroikus korszakuk mitológiájában a kifinomult, immár nem vad hős figurájára, aki a barbár viszonyokból a törvényes rendbe való átmenet krízisében, amikor a természeti állapot folytonosan fenyegeti a törvényességet, a törvény hatalma mellett teszi le a voksát. Talán az antifeudális érzület az oka, hogy éppen az egyszerű, faragatlan cowboyt ruházzák fel a nemesember és a lovag jellemzőivel. Másrészt a cowboy alakjával felszínre kerülnek olyan archaikus rétegek, amelyek a kifinomult hősöknél eltemetődtek: legelő, nyáj, marhahajtás. Jóllehet a westernhős inkább kötődik a gentleman angolszász tradíciójához, semmint a spanyol hidalgóéhoz, mégis  bár különböző módokon  mindkét alakban az európai nemesember jelenik meg: a feddhetetlen ember, akinek az okosság, az ügyesség, az erkölcs és a jóillem egymással nehezen megférő elemeit kell összhangba hoznia, aki a tisztesség, az erényesség, a derekasság és a rátermettség mintaképe kell hogy legyen. Gracián conceptismója túl szigorú és túl intellektuális, a hősről alkotott elképzelése túlságosan távol áll a néptől, semhogy populárissá válhatna. Ezzel szemben az angolszász szenzualizmus lehetőséget nyújt rá, hogy a gentleman-hős minden klasszikus fegyelmezettsége mellett érzelemmel telítődjék, és így filmre vihető legyen. A zene fölerősíti az érzelmeket. Jóllehet a szenvedélyesség későbbi keletű, mint a jómodor udvari(as) formái, azért szintén elég régre nyúlik vissza. Ezért általában a filmzene, így a Key Largo Max Steiner komponálta muzsikája sem lép túl a 19. századon. A vezérmotívum egy elégikus siraróének, mely a végén diadalmasan ível a magasba. A trombitafiguráció az egész filmhez hasonlóan kamarazeneien van kidolgozva. Először csellón, majd hegedűn szólal meg, ezáltal visszafogottabban, ugyanakkor nagyobb kifejezőerővel. A zene kiemeli, hogy a segédseriff halálát, melyben szimbolikusan ismétlődik Georges hősi halála, McClaud hőstette követi: egyfajta liturgia az elesett amerikai katona sírjánál, akinek halála nem volt hiábavaló. A halott hős újjászületik az élőben, benne ünnepli feltámadását. Ezért is kell az élő hősnek a halott özvegyét feleségül venni. McClaud méltó utód – az öreg Temple megítélése szerint – Nora hitvesének tisztében. Nora semmit nem tehet, kénytelen mindent elviselni: férje halálát, s a bizonytalanságot, vajon McCloud élve kerül-e ki heroikus vállalkozásából. Tenni nem tud semmit, de együttérezhet. Az együttérzéssel – félelemmel és szánalommal, mondaná Arisztotelész – fokozza a cselekedet pátoszát. Nora a nézőt, a mozilátogatót képviseli, aki csupán a hősök iránti együttérzésén keresztül válik résztvevővé. Nora a kórusvezető szerepét tölti be. A kórus, a veszedelembe került nép: a vihar közepette a hotelből kirekesztett indiánok. Ezért a McCloud és Nora közt bontakozó gyengés érzelem nem csak egy privát kapcsolat kezdete, hanem egy szentimentálisan ábrázolt szükségszerű sympatia sublime is, alkimista mennyegző a hős és a segítségére szoruló nép között. 
A cowboy hősként való tisztelete beleilleszkedik Hollywood filmcsillag-imádatába. A sztár a maga filmszerepeit egyetlen szereppé ötvözi, sőt néha megtűzdeli saját biográfiájával. Játék és valóság áthatják egymást. Humphrey Bogart és Laureen Bacall az életben is híres szerelmes- és házaspár volt. Bogart a megtört, mégis hajlíthatatlan hős. Épp elég gengszterszerepet játszott, és mint Marlowe vagy Spade magándetektív bepillant ennek a világnak a kulisszái mögé. Leszámolt az illúziókkal, kiismerte a világot, és keresztüllát a hamis látszaton. Ettől válik entellektüellé. De a desengano ellenére sem vonul ki a világból, nem veszti el aktivitását, hanem immár illúziók nélkül teszi azt, amit tennie kell: soldier and wise guy. A hibavalóság érzésétől ugyan sosem szabadul, de ez mindig csak rövid időre hat bénítólag. Ráadásul a hősök különleges adományával, Fortunával ebből a csöppnyi gyengeségből még hasznot is húzhat. Bogart nem a hivatalos hős, a rendőr, a titkos ügynök vagy a katona szerepét játssza. Mint detektív “private eye”, ex-rendőr. McCloud ex-katona. Amikor a seriff a lakcímét tudakolja, azt feleli: passing by. Épp arra jár, és védelmet nyújt ott, ahol a seriff tehetetlennek bizonyul. Nincs állandó lakhelye, nincs biztos állása, nincs fix hivatása. Kipróbált minden lehetséges munkát, amerikai uomo universale; már nem harcos, de a hadimesterséget még nem felejtette el. Ám a passing by azt is jelenti, hogy a hős kívülről érkezik. A cowboy kívülről vágtat be az ostromlott szekérvárba. Azért tudja megmenteni, mert kívülről jött be: úgy van bent, hogy közben kívülálló marad. Mivel távolságtartó, éles szemmel átlátja, mi a teendő, a tettekben pedig körültekintő és megfontolt. a dolgokkal szembeni önkéntes távolságtartás megóvja a kísértéstől, hogy birtokolni akarja őket, s hogy egyre többet akarjon. Ezért aztán szabadon elvágtathat, de akár maradhat is. Számára a heroikus momentum a distancia feladása  nem a dolgokkal szembeni távolságtartás, hanem a cselekvéstől való tartózkodás felszámolása, amikor a passing by tétlenségét a megmentő tett, a magányos és zárkózott életet a másokért történő erőbevetés váltja fel.
A hősmitológiának nemcsak egy kalandokban helytálló hősre van szüksége, hanem egy népre is, amelyet a hős megment, s amelyet ezzel a megmentéssel újrakonstituál. A westernhős az Amerikai Egyesült Államok megmentője. Az államok egy új világot ígérnek, s ha ez veszélybe kerül, jönnie kell egy McCloud-féle hősnek, aki az ígéretet megújítja. Ahogyan Graciánnál a hős figurája Ferdinánd kimagasló alakján túl a spanyol világbirodalomra utal, úgy a westernhős is egy politikai mitológia magja, mely nemzeti, ugyanakkor univerzális. A 20. század összes új mitológiája közt az amerikai maradt meg a legemberibbnek, és túl a farmernadrágon és a cigarettareklámon valamennyi kultúra hétköznapjaiba beszivárgott. A westernmitológia ereje abban is megmutatkozik, hogy még a mítosztalanításra is képes. Ez nem a cowboyélet történeti feltárását jelenti, hanem a következőt: Amerika ostromlott szekérvár, de senki nem jár arra, aki megvédhetné, mivel már nincs semmi, ami ezen a világon kívül vagy túl lenne. Ezért a veszély is csak belülről jöhet. I want more. Ez a film noir a maga gengsztereivel. Ám a gengsztert könnyen fel lehet cserélni a hőssel. Ezért kéri Connelly páter az “Angels with dirty faces”-ben fiatalkori barátját, a halálra ítélt gengsztert, Rocky Sullivent, hogy a villamosszékhez vezető úton adja fel önuralmát, mutasson félelmet, amivel kiábrándítja az őt hősként tisztelő ifjakat. A hős mítoszának meg kell törnie. A gengszter az Istentől elhagyott világ bűnözője. A film noirban elmondja elhibázott életének történetét e felbolydult világban. Gyakran már a halálzárkában ül, mint Frank “A postás mindig kétszer csenget”-ben, s a történetet életgyónás formájában adja elő. Barátnőjével, Corával együtt ölték meg az asszony férjét. Mégis mint Cora gyilkosát fogják kivégezni, akit pedig nem ölt meg. “Amikor csak tehetem  írja nem sokkal a vég előtt , ott kint, a szabadban vagyok Corával, fölöttünk az ég, köröttünk a víz, és beszélgetünk. Arról, hogy milyen boldogok leszünk, és hogy ez örökkön örökké így marad.” A film noirban Amerika a tágas égbolt a kövér legelők fölött, a bevándorlóknak az ígéret földje, egy halálraítélt fogoly álma, aki megmentőről és szabadítóról álmodik, egy westernhősről, egy McCloud őrnagyról, aki véletlenül arra jár. Nem meglepő tehát, hogy a film noirban mindig fennáll a veszély, hogy a gengszter hősként dicsőül meg, netán a rémtörténet derűs westernbe vált át. A film noir meghaladja a westernt, átlátja annak enganoját: mintha egy hős elegendő volna arra, hogy az új világot megmentse. Egy ilyen hősnek egyenesen istennek kéne lennie. Isten azonban elrejtőzködött, visszavonult. A hősből detektív lesz, aki nem titkolja munkája hiábavalóságát.
A klasszikus western  és ide számít a Key Largo is  a hős megmentő tettével szemben a legmagasabb erkölcsi követelményeket támasztja. A legjobb itt épp hogy csak jó. A hős figurájába ezért beemelik a nemesember hagyományos erényeit. A tökéletes westernhős virginiai, a déli államok arisztokratája.
Lehet, hogy a Gracián iránti újkeletű érdeklődés abból fakad, hogy a polgárság letűnésével megtanuljuk becsülni a polgári illemszabályok és udvariassági formák értékét, melyek a polgári kultúrán túlra, az arisztokratikus, udvari etikettre nyúlnak vissza.
Ezek kikezdhetetlen magjához hozzátartozik a heroikus nemeslelkűség, melynek manapság  mondja Gracián  okosan kell viselkednie. Ami viszont azt is jelenti, hogy az okosság önmagában nem elég.

Kurucz Andrea fordítása