Az élet művészete – filozófián belül és kívül

Az életművészet szó ma leginkább az életművészekre emlékezteti meghallóját. Pedig életművészeten eredetileg korántsem a strandfiúk életmódja vagy sikeresnek mondott hírességek életstratégiája értendő. Ez a jelentésmódosulás a fogalmak fakulásának és ellenkezőre fordulásának korántsem egyedülálló esetét mutatja. Az életművészet az élet művészete: ars vitae, techné tou biou – az antik filozófia legfőbb iránya és alapfogalma. Egyszerre praktikus és teoretikus válasz a kérdésre: “Hogyan kell élni...?” (Márai). 
Az antik filozófia a korábbi a bölcsesség-irodalomból és a gyógyászat rokon területéről merít. A körültekintően kialakított életmód, az étrend (dietétika) éppúgy részét képezi, mint a napi meditációs gyakorlat. Az orvoslás és az élet filozófiája között ekkor még nincsenek átjárhatatlan határok, miként azt a medicina korai klasszikusának, Hippokratésznek első aforizmája is mutatja: “Rövid az élet, hosszú a művészet; gyorsan elillan az alkalmas pillanat; téveteg a tapasztalat; nehéz a döntés.” E kijelentésfüzér akár egy filozófia írásmű élén is állhatna. Egy sztoikus filozófus pedig – más filozófiai iskolákkal összhangban – azt ajánlja tanítványának, hogy “a közös gyógyszerből vegyél, amennyit akarsz”. Seneca kínálja így a Léleknyugalomról szóló írásában Sereniusnak az élet-tanácsokat. Tudja, miről beszél, és tudása nem pusztán teoretikus. Aki ezt a filozófiát műveli, annak tevékenysége elsősorban önmagára irányul. “Amiként az asztalos anyaga a fa, a szobrászé az érc – írja Epiktétosz –, úgy minden egyes ember életművészetének anyaga a saját élete.”
A korai kereszténység kritikus folytatója ennek a gyakorlatra irányuló életfilozófiának. A döntő különbség az a belátás, hogy az ember mégoly tökéletesen művelt életművészettel sem lehet teljességgel ura önmagának: képtelen rá; más az Úr felette. Az ars vitae hagyományának hordozójává a teória és praxis, a meditáció és munka (ora et labora) szerzetesei válnak. A kolostori kultúra közvetítsével az élet művészete az európai életvezetési eszmény és a nyugati meditáció kultúrájának alapjává válik. 
Az életművészet utolsó virágkora a barokk udvari kultúrában volt; ennek klasszikusai – így pl. az összeállításunkban A hős című művével szereplő Gracián – már a korabeli magyar olvasóközönség körében is igen olvasottak voltak. Bár később különböző gondolkodóknál – kivált a francia morálfilozófusoknál – még megjelenik, a 18. századot követően az európai szellemi horizontról hosszú időre eltűnik ez a hagyomány.

A filozófiában és a filozófián kívül
Az életművészet ‘újrafelfedése’ Pierre Hadot és – főként az ő munkáit felhasználó – Michel Foucault francia filozófusoknak köszönhető. Túlzás nélkül állítható, hogy tevékenységük nyomán az ars vitae reneszánsza köszöntött be az ezredfordulón. Hadot alapvető munkája, az Exercices spirituels et philosophie antique 1981-ben jelent meg Párizsban, ezt követte tíz évvel később német, majd újabb négy év múltán angol kiadása. (E könyv egyik fejezete nyitja válogatásunk sorát.)
Hadot műveivel, így különösen újabb, Marcus Aureliusról szóló monográfiájával olyan antik szerzőkre irányította a figyelmet, akik addíg kívül rekedtek az egyetemi filozófia keretein. Írásai – az iskolás filozófia főáramától eltérően – nem a kommentárok kommentárjainak kommentálását nyujtják, hanem a filozófia eredeti intencióját követik: “az antik gyógyító-filozófikus életművészet ésszerű életvezetésre irányult, ahogy a régi orvosok és a filozófusok nevezték: kontemplációra és praxisra” (Böhringer).
Mindazonáltal az életművészet tradiciójának újjáéledése nem korlátozódik a filozófiai fakultásokra, sőt, leginkább azokon kívül, az életreceptek tömegében tűnik fel. Az ilyen receptekből ma nagy a felhozatal. A boltok, a kioszkok pultjai Kelet és Nyugat életbölcsességének különböző szintű és kiszerelésű változatait, eredeti és zanzásított kiadásait kínálják. (Az életbölcsességet forgalmazó üzletág egyik ékes darabja a célcsoportot már címében is megjeleníti: Óegyiptomi maximák – menedzsereknek.) A rendkívüli keresletet a korábban bevált életvezetési minták alkalmatlanná válása, a későújkor tanácstalansága kelti. “A legtöbb ember ma a szabadság, a lehetőségei, az alternatívái terrorja alatt él – írja a modern mentalitásban is meglehetősen jártas képzőművész, Jochen Gerz. 
A különböző kultúrák bölcsességhagyományából leszűrt élettanácsokkal sokan élnek is – és nem kevesen visszaélnek. E téren viszonylag új fejlemény az intézményes funkcionalizálás, a hatalomtechnikai kiképzőeszközként vagy életstilizálási eljárásként való alkalmazás. Ahogy a hétköznapi élet ‘hadviselésére’ – menedzsertanfolyamokon – a hadművészet klasszikusainak tanításait használják, úgy alkalmazzák az életművészet tanácsait a politikai és gazdasági manipuláció művészetére való felkészítés iskoláiban. Az újonnan éledt érdeklődés sajátos irányát mi sem mutatja jobban, mint az, hogy Gracián fő műve, Az életbölcsesség kézikönyve az Egyesült Államokban 300 ezer példányban kelt el; vásárlói főként az üzleti és politikai vezetők köréből kerültek ki. (Jóllehet Gracián, mai felhasználóival ellentétben, nem hatalmi hatásfokozónak szánta művét, hanem – könyve utolsó aforizmája szerint – azért írta, hogy “szentek legyünk”.)

Ez az összeállítás magyarul első ízben ad átfogó képet az életművészetről. Válogatásunk az ars vitae valamennyi korszakából merít és néhány kiváló mai – honi és külhoni – művelőjének gondolkodásába is betekintést nyújt. A közelmúlt eseményei különös aktualitást adnak az egyik eleven hagyományáról, a westernhős életművészetéről szóló tanulmánynak. Szerzője, Hannes Böhringer azt mondja az életművészetről, hogy “valami olyanná válik, ami balul végződik, ám ennek ellenére ebben a kudarcban mégis sikerülhet. A kolostori kultúra ezért dolgozta ki a diszkréció fogalmát. A discretio a finom megkülönböztetés – például a szerencse és a szerencsétlenség megkülönböztetésének – művészete, mely az igazán finom különbségek megkülönböztetésére való képtelenségének tudatában van, és ezáltal megfontolttá válik. Ebből a szempontból végül megint vissza lehet térni az antik életművészethez és tisztábban lehet látni, hogy összességében az antik filozófia is ennek az öntudatos megfontoltságnak, az elveszett bölcsesség reflexiójának egyik formája.”

Tillmann J. A.